П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2021 року м. Київ

Справа №755/15648/16-ц

Резолютивна частина постанови оголошена 24 лютого 2021 року

Повний текст постанови складено 25 лютого 2021 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Довгополої А.В., Онопрієнко К.С.

учасники справи: позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Євтушок Ірина Олександрівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Забавська Наталія Володимирівна,

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м.Києва, ухваленого у складі судді Чех Н.А. 11 червня 2018 року, у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Євтушок Ірина Олександрівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Забавська Наталія Володимирівна про визнання зобов`язання припиненим, визнання припиненим договору застави транспортного засобу та договору відступлення права вимоги за договором застави транспортного засобу, вилучення обтяження з державного реєстру обтяжень рухомого майна, стягнення зайво сплачених коштів, -

Справа №755/15648/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/824/2468/2021
Головуючий у суді першої інстанції: Чех Н.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 06 травня 2014 року ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 у борг кошти у розмірі 8 160,00 доларів США, що еквівалентно 210 528,00 грн., строком до 06 грудня 2014 року.

На забезпечення виконання останньою зобов`язань за вказаним договором позики між нею та ОСОБА_3 було укладено договір застави, відповідно до умов якого ОСОБА_2 було передано в заставу автомобіль «Hyndai Santa FE», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

28 жовтня 2015 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого він набув право вимоги за вказаними договорами позики та застави.

Зазначав, що про укладення вищевказаних договорів відповідачка була належним чином повідомлена відповідною заявою від 30 жовтня 2015 року № 02-24/114, засвідченою приватним нотаріусом Забавською Н.В.

Своє зобов`язання по поверненню коштів у зазначений строк відповідачка у повному обсязі не виконала.

З урахуванням викладеного та уточнень позовних вимог, ОСОБА_4 просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму заборгованості за договором позики у розмірі 212 550,00 грн, інфляційні втрати - 141 204,05 грн., 3 % річних - 15 396,25 грн., відсотки за користування коштами - 104 596,67 грн., неустойку - 309 720,00 грн.

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Євтушок І.О. та приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Забавська Н.В., про визнання зобов`язання припиненим, визнання припиненим договору застави транспортного засобу та договору відступлення права вимоги за договором застави транспортного засобу, вилучення обтяження з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, стягнення зайво сплачених коштів.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що на виконання договору позики від 06 травня 2014 року нею у період з 06 травня 2014 року по 06 жовтня 2015 року були сплачені кошти у сумі 6 480,00 доларів США на користь першого кредитора.

30 жовтня 2015 року ОСОБА_3 заявою повідомив її про відступлення його прав кредитора за вищевказаним договором новому кредитору ОСОБА_5

06 листопада 2015 року вона передавала грошові кошти як погашення позики в сумі 360,00 доларів США вже новому кредитору, про що відповідачем було складено відповідну розписку. Упродовж двох місяців нею було сплачено новому кредитору 1 080,00 доларів США. Усього нею було сплачено 7560,00 доларів США.

25 липня 2016 року нею було отримано письмову вимогу щодо сплати на користь відповідача за зустрічним позовом суми боргу у розмірі 68 448 грн., неустойки - 694 200,00 грн., відсотків за користування позикою - 19 959,51 грн., 3 % річних - 4 388,00 грн., інфляційних - 47 928,56 грн., а усього 834 924,07 грн. У відповідь на вказану вимогу вона повідомляла відповідача за зустрічним позовом, що виконала свої зобов`язання належним чином і будь-яких зобов`язань у неї перед ним немає.

Зазначала, що отримавши позовну заяву, вона виявила підміну договору позики, доданий до позовної заяви договір позики не є тим договором, який вона уклала 06 травня 2014 року з ОСОБА_3 , підпис на цьому договорі вона не ставила.

Враховуючи, що за укладеним вищезазначеним договором, між ОСОБА_3 та відповідачем до ОСОБА_5 перейшло право вимагати від неї 600 доларів США, які нею повністю сплачені, вона повністю виконала взяті на себе зобов`язання за укладеним договором і зобов`язання є припиненим.

Протокольною ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 19 січня 2017 року прийнято до провадження зустрічний позов ОСОБА_2 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11 червня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 грошові кошти: заборгованість за договором позики - 212 550,00 грн.; 3 % річних - 15 396,25 грн; неустойку в розмірі 309 720,00 грн. та судовий збір - 5377,00 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 взяла у позику грошові кошти, проте умови договору позики щодо сплати грошових коштів у визначені у договорі строки порушила, належних та допустимих доказів повернення сум боргу нею надано не було, і відповідно до умов договору та вимог законодавства настають правові наслідки, зокрема стягнення з боржника штрафних санкцій, у зв`язку із чим суд першої інстанції вважав, що позов ОСОБА_4 щодо стягнення боргу підлягає частковому задоволенню, а зустрічний позов ОСОБА_2 не підлягає задоволенню.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким зустрічний позов задовольнити повністю, а у задоволені позову ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_2 , посилалася на те, що будь-яких інших договорів позики вона та ОСОБА_3 між собою не укладали і не виконували, більше грошових коштів в якості позики, ніж 80712 грн., що еквівалентно 7080 доларів США, вона у ОСОБА_3 не позичала і не отримувала. Посилання ОСОБА_4 на існування іншого договору позики, за яким вона отримала від ОСОБА_3 іншу суму позики в розмірі 93024 грн., що еквівалентно 8160 доларів США, не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду, так як на підтвердження укладення цього договору та отримання коштів не надано розписки.

Суд проігнорував пояснення її та ОСОБА_3 , які вказали, що між ними укладався лише один договір позики від 06 травня 2014 року на суму 80712 грн. і про факт укладення саме цього договору на таку суму нею була надана копія розписки про отримання коштів та оригінали розписок, написані власноручно ОСОБА_3 , про повернення йому коштів саме за вищевказаним договором.

Суд при ухваленні оскаржуваного рішення дав невірну оцінку дослідженим доказам, а саме двом договорам позики від однієї дати, необґрунтовано надав перевагу одним доказам та відхилив докази, надані нею та її представником, всі порушення в сукупності призвели до ухвалення такого рішення, яке підлягає безумовному скасуванню.

13 серпня 2018 року надійшов відзив на апеляційну скаргу від позивача за первісним позовом ОСОБА_4 , де зазначено, що апеляційна скарга відповідача містить недостовірну інформацію і має за мету ввести суд в оману стосовно дійсних обставин справи.

Зазначав, що викладені в апеляційній скарзі обставини справи є перекрученими та такими, що суперечать матеріалами справи та дійсним фактам, що мали місце до подання позову. Результатами судової експертизи були спростовані твердження ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про те, що вони не підписували вказаний договір позики.

Наведені ним вимоги ст. ст. 11-14, 509-510, 525, 526, 1056, 1049, 1050, 513, 514, 517 ЦК України підтверджують законність вимог ОСОБА_4 до відповідача про повернення боргу в розмірі 8160 доларів США за договором позики від 06 травня 2014 року, укладеного між ОСОБА_3 та відповідачем, право вимоги за яким перейшло до нього на підставі договору від 28 жовтня 2015 року про відступлення права вимоги (цесії).

По даній справі є встановленим той факт, що відповідач умови договору позики щодо сплати грошових коштів у визначені в договорі строки порушила і відповідно до умов договору та вимог законодавства настають правові наслідки і можливість стягнення з боржника штрафних санкцій, тому посилання відповідача на те, що судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального права, є безпідставні.

Зазначав, що твердження ОСОБА_3 про те, що він за договором відступлення права вимоги передав йому борг у сумі 600 доларів США, про що повідомив його, не відповідає дійсності та спростовано матеріалами справи.

Просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення.

Постановою Київського апеляційного суду від 03 грудня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 червня 2018 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_4 та зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 03 грудня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи постанову Київського апеляційного суду, Верховний Суд виходив з того, що суд апеляційної інстанції, не перевірив доводів сторін про те, що не написання ОСОБА_2 розписки про одержання грошових коштів після укладення договору позики у розмірі 8 160,00 доларів США не може бути належним доказам неукладення цього договору, не дослідив та не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам, не встановив фактичних обставин справи, від яких залежить правильне вирішення справи, зокрема, за яким саме договором позики надавалися позичальником

та позивачем наявні у матеріалах справи розписки про отримання коштів

за договором позики, не перевірив доводів та не дав їм належної оцінки про те, що відповідно висновку судово-почеркознавчої експертизи від 12 грудня 2017 року підписи у договорі позики на суму 8 160,00 доларів США належать сторонам цього договору, зокрема: ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Разом із тим, суд апеляційної інстанції не надав оцінки іншим доказам, поданим ОСОБА_4 в обґрунтування заявлених вимог та доводам його відзиву на апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 , не встановив фактичних обставин відповідно заявленого позову, чи виникли між сторонами правовідносини відповідно до указаного договору цесії, чи перейшло до позивача право вимоги за указаним договором позики, на яку суму та чи виконані умови цього договору.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник авдокат Шульга Н.А. підтримали доводи апеляційної скарги.

Представник ОСОБА_4 адвокат Курзін О.А. проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 06 травня 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали договір позики, відповідно до умов якого остання отримала грошові кошти у розмірі 93 024,00 грн., що еквівалентно 8 160,00 доларів США, строком до 06 листопада 2014 року (т.1 а. с. 13-15).

Згідно пункту 2 договору позики, передача зазначеної у пункті 1 цього договору суми позики здійснюється під час підписання цього договору.

З цього моменту договір позики вважається укладеним. На підтвердження укладення цього договору та його умов і отримання коштів позичальник видає позикодавцеві розписку.

Пунктом 3 цього договору встановлено графік повернення позичальником грошових коштів, а саме: по 4 004,00 грн., що еквівалентно 360,00 доларів США, до 06 червня 2014 року включно, до 06 липня 2014 року включно,

до 06 серпня 2014 року включно, до 06 вересня 2014 року включно,

до 06 жовтня 2014 року включно, а також 72 504,00 грн., що еквівалентно 6 360,00 доларів США, до 06 листопада 2014 року включно. Крім суми позики, позичальник компенсує (відшкодовує) позикодавцю знецінення суми позики внаслідок інфляції та девальвації гривні. Сума такої компенсації (відшкодування) застосовується кожного чергового платежу згідно з графіком повернення позичальником грошових коштів.

Згідно пункту 4 договору позики, у разі несвоєчасного повернення позичальником позики він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. За несвоєчасне повернення позики (її чергової частини за графіком) позичальник сплачує позикодавцю неустойку у розмірі 890,00 грн. за кожний календарний день існування простроченої заборгованості.

Пунктом 7 договору позики передбачено, що забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за цим договором є передача позичальником у заставу рухомого майна: автомобіля «Hyundai Santa Fe», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить позичальнику на підставісвідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , виданого 05 червня2013 року. Припинення зобов`язань позичальника за цим договором позики (виконанням або з інших підстав, передбачених законодавством) тягне за собою припинення договору застави, а також всіх похідних від нього зобов`язань. Позичальник не заперечує проти відступлення позикодавцем права вимоги за даним договором будь-якій третій особі на його розсуд, в порядку, передбаченому статтями 512 - 519 ЦК України.

Згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи №15054/17-32/15055/17-33, проведеної Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз 12 грудня 2017 року на підставі ухвали суду, рукописний запис « ОСОБА_2 » на третьому аркуші у розділі 8 «Адресита підписи сторін» у графі «Позичальник» договору позики від 06 травня

2014 року на суму 93 024,00 грн., що еквівалентно 8 160,00 доларів США, виконаний ОСОБА_2 . Підпис від імені ОСОБА_2 на третьому аркушів розділі 8 «Адреси та підписи сторін» у графі «Позичальник» договору позики від 06 травня 2014 року на суму 93 024,00 грн., що еквівалентно8 160,00 доларів США, виконаний ОСОБА_2 . Рукописний запис « ОСОБА_3 » на третьому аркуші у розділі 8 «Адреси та підписи сторін» у графі «Позикодавець» договору позики від 06 травня 2014 року на суму 93024,00 грн., що еквівалентно 8160,00 доларів США, виконаний ОСОБА_3 . Підпис від імені ОСОБА_3 на третьому аркуші у розділі 8 «Адреси та підписи сторін» у графі «Позикодавець» договору позики від 06 травня 2014 року на суму 93024,00 грн, що еквівалентно8160,00 доларів США, виконаний ОСОБА_3 (т.2 а. с. 20-28).

06 травня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладеного договір застави автомобіля, відповідно до умов якого, забезпечується заставою виконання заставодавцем зобов`язань за договором позики грошей від 06 травня 2014 року, що укладений між заставодавцем та заставодержателем, за умовами якого заставодавець, зокрема, зобов`язаний повернути у строки, визначені договором позики, заставодержателю грошові кошти у розмірі 80712,00 грн, що еквівалентно 7080,00 доларів США, неустойку у розмірі та у випадках,передбачених договором позики і цим договором, а також інші витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги. Предметом застави за цим договором є «Hyundai Santa Fe», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить позичальнику на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , виданого 05 червня 2013 року. Договір посвідчено 06 травня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Євтушок І.О. зареєстровим номером 312 (т.1 а. с. 16-17).

28 жовтня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір про відступлення права вимоги (цесії) за договором позики від 06 травня 2014 року, відповідно до умов якого у порядку та на умовах, визначених цим договором, первісний кредитор відступає новому кредиторові, а новий кредитор набуває право вимоги, належне первісному кредиторові у відповідності до договору позики, укладеного 06 травня 2014 року між первісним кредитором та ОСОБА_2 .

Згідно частини 2 цього договору новий кредитор набуває право вимагати

від боржника належного виконання наступних обов`язків: а) повернення позиченої суми грошових коштів, зазначеної у підпункті 1.1 договору, а саме 198 288,00 грн, що еквівалентно 8160,00 доларів США (1 долар США=24,3грн), б) у разі несвоєчасного повернення зазначених у підпункті «а» коштів, сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України; в) сплати неустойки у розмірі 890,00 грн за кожний календарний деньіснуванняпростроченоїзаборгованостізанесвоєчаснеповерненняпозики(їїчерговоїчастини);г)відшкодування збитків, завданих позикодавцю порушенням зобов`язання за договором позики, та витрат, понесених позикодавцем, в зв`язку з пред`явленням вимоги за договором позикита зверненням стягнення за ним (т.1 а. с. 20 ).

28 жовтня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір про відступлення права вимоги (цесії) за договором застави автомобіля, відповідно до умов якого первісний кредитор відступав новому кредиторові, а новий кредитор набував право вимоги, належне первісному кредиторові у відповідності до договору застави автомобіля,укладеного06 травня 2014 року між первісним кредитором та ОСОБА_2 . Новий кредитор набув право вимагати від боржника належного виконання наступних обов`язків: а) повернення позиченої суми грошових коштів, зазначеної

у пункті 1.1 договору, а саме 172 044,00 грн, що еквівалентно 7 080,00 доларів США (1 долар США = 24,3 грн), у тому числі шляхом звернення стягнення

на предмети застави - автомобіль «Hyundai Santa Fe», реєстраційний номер НОМЕР_2 , б) у разі несвоєчасного повернення зазначених в підпунктах «а» коштів, сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України; в) сплати неустойки у розмірі 1 % від позиченої суми за кожний календарний день існування простроченої заборгованості, збитків, завданих простроченням виконання, витрати, пов`язані з утриманням та зверненням стягнення на предмет іпотеки (т.1 а. с. 21).

Листом приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Забавської Н.В.від 30 жовтня 2015 року передано ОСОБА_2 заяву ОСОБА_3 щодо передачі ОСОБА_4 права вимог кредитора за договором позики, укладеним ним як первісним кредитором та ОСОБА_2 06 травня 2014 року; договором застави автомобіля, укладеним ним як первісним кредитором та ОСОБА_2 , посвідченим 06 травня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Євтушок І.О. за реєстровим номером 312 (т.1 а. с. 23).

Листом приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Войтовського В.С. від 25 липня 2016 року передано ОСОБА_2 письмову вимогу ОСОБА_4 про те, що ОСОБА_2 неналежно виконала зобов`язання за договором позики, починаючи з 06 червня 2014 року порушила графік повернення грошових коштів (сплачувала не у відповідності до суми, яка вказана у графіку), крім того, не дотримала кінцевий строк повернення суми коштів до 06 листопада 2014 року. Такі дії є порушенням умов договору. У зв`язку із вищевикладеним та керуючись статтями 625, 1048, 1049 ЦК України,вимагавповернути2760,00доларівСША,що еквівалентно 68 448,00 грн. (1 долар США = 24,8 грн.), плату (неустойка) відповідно до пункту 4.2 договору, що у період з 06 червня 2014 року по 25 липня 2016 року складала 694100,00 грн., проценти

за користування позикою у розмірі облікової ставки НБУ у розмірі

19959,51 грн., 4388,00 грн. - 3% річних від простроченої суми; 47928,56 грн. - інфляції за весь час прострочення, у загальній сумі 834924,07 грн. (т.1 а. с. 24-25).

28 липня 2016 року ОСОБА_2 отримала вказану письмову вимогу

(т.1 а. с. 26).

Відповідно до листа, направленого ОСОБА_8 на ім`я ОСОБА_4

від 15 серпня 2016 року заборгованість за договором позики від 06 травня 2014 року, укладеним між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 відсутня (а. с. 91 т. 1).

Під час судового розгляду цієї цивільної справи ОСОБА_2 було надано інший екземплярдоговорупозикивід06травня2014року, відповідно до умов якого позикодавець передав позичальнику у власність грошові кошти у розмірі 80 712,00 грн., що еквівалентно 7080,00 доларів США (1 долар США = 11,4 грн.), а позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у строк і за графіком відповідно до пункту 3 цього договору. Кінцевий строк погашення позики - 06 серпня 2014 року (а. с. 65 т. 1).

Згідно пункту 3 вказаного договору позики, позичальник зобов`язаний повернути позику згідно з таким графіком повернення позичальником грошових коштів: по 4 104,00 грн., що еквівалентно 360,00 доларів США - до 06 травня та 06 липня 2014 року включно, 72 504,00 грн., що еквівалентно 6 360,00 доларів США - до 06 серпня 2014 року включно. Позика може бути повернена позичальником достроково, але не раніше 06 червня 2014 року. За умови дострокового повернення позики 06 червня 2014 року включно, сума боргу становитиме 68 400,00 грн., що еквівалентно 6 000,00 доларів США (1 долар США - 11,4 грн.). Крім суми позики, позичальник компенсує (відшкодовує) продавцю знецінення суми позики внаслідок інфляції та девальвації гривні. Сума такої компенсації застосовується до кожного чергового платежу згідно з графіком повернення позичальником грошових коштів, та розраховується за наведеною формулою.

Такий же екземпляр договору позики було надано приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Євтушок І.О. на запит суду

як документ, на підставі якого було посвідчено договір застави автомобіля (а. с. 118 т. 1).

Згідно розписки, складеної 06 травня 2014 року ОСОБА_2 отримала позику від ОСОБА_3 у розмірі 80 712,00 грн., що еквівалентно 7 080,00 доларів США (1 долар США=11,4грн), і зобов`язалася повернути цю суму ОСОБА_3 у строк до 06 серпня 2014 року включно (а. с. 68 т. 1).

ОСОБА_3 складені щомісячні розписки про отримання від ОСОБА_2 по 360,00 доларів США у погашення боргу з 06 червня 2014 року по 06 жовтня 2015 року, всього 19 розписок на загальну суму 6 480,00 доларів США (а. с. 69-88 т. 1).

06 листопада 2015 року ОСОБА_4 склав розписку, що отримав

від ОСОБА_2 360,00 доларів США у рахунок сплати за договором позики від 06 травня 2014 року (т.1 а. с. 85).

Згідно протоколу допиту свідка ОСОБА_3 у ході розгляду матеріалів кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002229 від 02 березня 2016 року, ОСОБА_3 повідомляв, що позичив ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 7080,00 доларів США, які вона щомісячно зобов`язувалась повертати по 360,00 доларів США до сплати повної суми, і сплачувала по 360,00 доларів США щомісячно до того моменту,покинесплатила6480,00доларівСША,та була винна ще 600,00 доларів США. Кожного разу, коли він отримував грошові кошти від ОСОБА_2 , то писав розписку про їх отримання. Тоді з власної ініціативи він передав своє право вимагати з ОСОБА_2 решту грошових коштів у сумі 600,00 доларів США своєму знайомому ОСОБА_4 , про що уклали договір цесії. Цей договір було укладено

у присутності нотаріуса, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , під час укладання якого між ними було оговорено усі його умови, а також те, що загальна сума позики складала 7 080,00 доларів США, з яких 6 480,00 ОСОБА_2 уже сплатила, тому ОСОБА_4 передавалось право вимагати з ОСОБА_2 лише 600,00 доларів США. Про подальший хід повернення грошових коштів йому не відомо. Будь-яких претензій до ОСОБА_2 у нього немає, гроші вона сплачувала вчасно і без запізнень.

При одночасному допиті осіб від 30 липня 2016 року ОСОБА_3 показав,

що інші договори з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ним не укладалися

та домовленостей ніяких не було т.1 (а. с. 95-96, 98).

Зазначена інформація у вказаному протоколі також міститься у нотаріально посвідченій заяві ОСОБА_10 (т.1 а. с. 186).

Згідно пояснень приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Забавської Н.В. 28 жовтня 2015 року нею було посвідчено договір відступлення прав вимоги (цесії) за договором застави автомобіля, зауважень від ОСОБА_3 щодо зменшення суми боргу не було. Про видачу ОСОБА_2 розписок за цим договором ОСОБА_3 не повідомляв. 28 жовтня 2015 року в її присутності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підписали договір відступлення прав вимоги за договором позики, укладеного 06 травня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на суму, еквівалентну

8 160,00 доларів США. Зауважень від ОСОБА_3 щодо суми боргу не було. Про видачу ОСОБА_2 розписок за цим договором ОСОБА_3 не повідомляв. При укладенні договору відступлення прав вимоги за договором застави автомобіля були присутні дружина ОСОБА_4 та дружина ОСОБА_3 , які давали письмову згоду на укладення цього договору. Під час підписання договору відступлення прав вимоги за договором позики ОСОБА_2 та договором застави автомобіля присутня не була. Про відступлення прав вимоги ОСОБА_2 була ознайомлена 30 жовтня 2015 року шляхом передачі їй заяви (р. № 2810) відповідного змісту особисто за адресою розташування робочого місця нотаріуса, жодних зауважень стосовно суми боргу та наявності у неї розписок від ОСОБА_3 , ОСОБА_2 не надано (т.1 а. с. 202).

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів

є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що видача позичальником розписки позикодавцю є правом позичальника після отримання суми позики, а не зобов`язанням, оскільки істотні умови сторони погоджують та прописують у договорі позики, факт передачі суми позики фіксується шляхом укладення (підписання) договору позики.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що

за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Зміст договору позики містить в собі інформацію щодо отримання позичальником коштів в борг та зобов`язання повернення боргу у визначений строк, містить підписи як позикодавця так і позичальника, що дає підстави ідентифікувати як позивача так і відповідача.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов обґрунтованого висновку, що викладене в Договорі відступлення права вимоги від 28.10.2015 року, а саме, що ОСОБА_3 передає ОСОБА_4 право вимоги щодо повернення боржником ОСОБА_2 позиченої суми грошових коштів, зазначеної в п.1.1 договору позики, а саме 198 288,00 грн., що за курсом ПАТ КБ «ПриватБанк» еквівалентно 8 160 доларів США.

При оформленні договору відступлення права вимоги ОСОБА_3 підтверджував суму боргу, що була в договорі позики від 06.05.2014 року, ніяких заперечень щодо суми боргу, чи повідомлень про наявність розписок не було.

При цьому суд першої інстанції вірно врахував, що є доведеним наявність боргу ОСОБА_2 перед ОСОБА_4 в сумі еквівалентній 7 800 доларів США, що становить 212 550 грн. за курсом 1 долар США = 27,25 грн. на дату подачі заяви про збільшення позовних вимог та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на підставі ст.625 ЦК України 3% річних - 15 396, 25 грн.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з розміром неустойки, стягнутої судом першої інстанції з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 в сумі 309720,00 грн., з огляду на наступне.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності боржника.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549-552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення суми нейстойки зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатимеобставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, зменшити суму, стягнуту судом першої інстанції вдвічі (309720 грн.:2), визначивши розмір відповідальності відповідача за невиконання умов договору позики, неустойку у сумі 154860 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із невиконанням умов договору позики, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням встановлених у справі обставин.

Тому у відповідній частині судове рішення підлягає зміні з ухваленням рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення неустойки за порушення умов виконання договору позикиу сумі 154860,00 грн.

Згідно з пунктом 2 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пункту 4 частин першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню

Ураховуючи зазначене на підставі оцінених аргументів учасників справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково: змінити оскаржуване судове рішення, зменшивши стягнутий судом першої інстанції з відповідача на користь позивача розмір неустойки з 309720,00 грн. до 154860,00 грн.

Керуючись ст.ст.268, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 червня 2018 року в частині стягнення неустойки змінити, зменшити суму, що підлягає стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 з 309 720,00 грн. до 154 860,00 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М. Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І. Шкоріна