Справа № 305/1211/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 грудня 2021 року м. Ужгород

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Закарпатського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Собослой Г.Г.,

суддів: Кондор Р.Ю., Готра Т.Ю.,

з участю секретаря: Бочко Л.І..

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 від 26 січня 2021 року у справі № 305/1211/20 (Головуючий: Ємчук В.Е.), -

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2020 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: виконавчий комітет Рахівської міської ради Закарпатської області про захист права власності на житловий будинок шляхом усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, мотивуючи тим, що житловий будинок АДРЕСА_1 , належав його дідові, ОСОБА_5 , якому перейшов у власність від його батьків.

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 і після смерті залишив заповіт, посвідчений 17 березня 2016 року Рахівською державною нотаріальною конторою, на підставі якого, ним 30.10.2018 року отримано свідоцтво про право на спадщину за заповітом і являється спадкоємцем на спадкове майно - житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , у цілому, загальною площею 80,2 кв.м, житловою площею 35,8 кв.м., а також господарських надвірних будівель: літньої кухні, трьох сараїв, вбиральні, тротуару, огорожі, колодязя.

У подальшому, 02 листопада 2018 року позивачем зареєстровано на себе право приватної власності на вищезазначений житловий будинок у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Також, згідно рішення Рахівської міської ради від 18 листопада 2019 року позивачу передано у власність присадибну земельну ділянку площею 0,0406 га, розташовану за адресою АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 27 листопада 2019 року позивачем зареєстровано право приватної власності на дану земельну в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, позивач є одноособовим власником житлового будинку і присадибної земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , інші особи не претендують на дану власність і будь-які судові спори з приводу власності на даний будинок і земельну ділянку, відсутні.

Відповідач ОСОБА_3 являється сином ОСОБА_5 і був зареєстрований в даному житловому будинку із його неповнолітнього віку, та продовжував проживати у будинку і після смерті ОСОБА_5 , та на даний час фактично проживає і зареєстрований за місцем проживання у цьому будинку, разом із своєю дружиною ОСОБА_4 , яка в цьому будинку не зареєстрвоана за місцем проживання.

Відповідачі проживають у належному позивачу житловому будинку без жодних правових підстав, оскільки ОСОБА_3 залишається зареєстрованим у даному будинку з давніх часів, і після переходу до нього права власності на будинок, не запитував у нього згоди на проживання, та згоди на реєстрацію місця проживання, договору про надання йому права користування даним житловим будинком у будь-якій формі, з ним не укладав, так само і його дружина.

Разом з тим, відповідач ОСОБА_3 відмовляється у добровільному порядку припинити чинити позивачу перешкоди у володіння і розпорядженні його майном, і відмовляється у добровільному порядку звільнити будинок.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив прийняти рішення про захист права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , шляхом усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджанням даним житловим будинком, шляхом виселення з даного будинку ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , та стягнути з відповідачів судовий збір в сумі 840 грн. 80 коп..

Рішенням Рахівського районного суду від 26 січня 2021 року у позові ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду адвокат Жуківський М.М. в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування рішення суду, як таке, що постановлене з порушенням норм процесуального та матеріального права, оскільки суд повинен захистити право власника на користування майном, у даному випадку житловим будинком, надвірними спорудами і присадибною земельною ділянкою, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом виселення ОСОБА_3 і його дружини ОСОБА_4 .. Так ОСОБА_6 являється членом сім`ї колишнього власника даного будинку, його батька ОСОБА_5 , який на даний час помер і тому згідно положень ст. 156 ЖК України відповідачі втратили право на користування житловим приміщенням, оскільки таке право виникає і може існувати, лише якщо наявне таке право у особи, членами сім`ї якої вони являються, а із припинення права власності у даної особи, втрачається і право користування житловим приміщенням і у членів його сім`ї. Чинним законодавством передбачено захист права на користування житлом, однак у даному випадку наявні підстави для виселення осіб без надання іншого житлового приміщення передбачені ст. 116 ЖК України.

Заслухавши пояснення представника ОСОБА_2 адвоката Жуківського М.М., який підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі, представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 адвоката Поштак Ю.С. яка просить рішення суду залишити без змін, перевіривши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Встановлено, що що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30 жовтня 2018 року та Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №143775768 від 02.11.2018 року, позивач, ОСОБА_2 є власником спадкового майна, що належало ОСОБА_5 , а саме будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 80,2 м.кв., житловою площею 35,8 кв.м. та надвірними спорудами.

На підставі рішення Рахівської міської ради № 658 від 18.11.2019 року позивач є власником земельної ділянки площею 0,0406 га на якій розташований вищезазначений будинок.

Позивач, заявлені позовні вимоги мотивує тим, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є сином та невісткою спадкодавця, ОСОБА_5 , які зареєстровані в цьому будинку, але власниками не являються. Відповідачі без його дозволу зареєстровані і проживають у будинку, добровільно виселитись не бажають, комунальні платежі сплачують, але не дають доказів такого, перешкоджають у доступі до житла, псують майно, створюють незручності для проживання у будинку та користування ним, що стало підставою для звернення до суду про виселення відповідачів з житлового будинку.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

При розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно з ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюються згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Розглядаючи спір «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№8863/06) ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суду не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користування майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з установленою практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потреби збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересам, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом із легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересам особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на мано (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 22 жовтня 2011 року (заява №29979), «Кривецький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява №43768/07)).

Таким чином, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та право на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначеному пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Колегія суддів вважає, що не є що не є підставою для виселення особи, яка проживає у будинку з дозволу колишнього власника, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визначаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Крім того, права осіб, які заселилися з дозволу власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Сам факт переходу права власності на будинок до іншої особи не є безумовною підставою для виселення особи, яка заселилася з дозволу власника цього нерухомого майна.

Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційного втручання такого.

При постановленні рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_3 будучи членом сім`ї колишнього власника ОСОБА_5 все свої життя проживав і проживає на даний час у будинку, який являється предметом позову, та є у ньому зареєстрований, адже вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно (ст. 156 ЖК України). ОСОБА_4 не зареєстрована в даному будинку, однак і вона і двоє дітей відповідачів проживають постійно у ньому, як члени родини сім`ї: ОСОБА_4 з часу одруження з ОСОБА_3 , а їх діти син, ОСОБА_7 та донька ОСОБА_8 з народження. Позивач ОСОБА_2 прийнявши квартиру у спадок за заповітом після смерті діда ОСОБА_5 , знав про реєстрацію та проживання в ній відповідачів, які не мають іншого житла і позивач міг усвідомлювати про існування такого обмеження нерухомого майна.

Позивач ОСОБА_2 не надав суду доказів, які б свідчили про наявність в діях ОСОБА_3 та ОСОБА_4 обставини, які дають підставу суду для виселення, визначених ст. 116 ЖК України, так як не знайшла свого підтвердження протиправна антигромадська поведінка відповідачів щодо позивача, чи псування та руйнування належного йому будинку, що стверджують бузпосередність винності відповідачів у створенні неможливих умов для проживання позивача з ними в одному будинку, а також документів про застосування заходів попередження або громадського впливу відносно відповідачів.

Самі факти звернення у відповідні органи зі скаргами на порушення правил суспільного співжиття без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення.

За таких обставин, суд першої інстанції встановивши правовідносини сторін, які випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин з посиланням на докази, які відхилені судом, та мотиви їх відхилення обґрунтовано відмовив у задоволенні заявлених позовних вимогах.

Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування не має.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія до уваги не приймає, так як вони не ґрунтуються на вимогах закону та фактичних обставинах справи і не спростовують висновки суду першої інстанції.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, судова колегія,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Рахівського районного суду від 26 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 грудня 2021 року.

Головуючий: (підпис)

Судді: (підписи)

Згідно з оригіналом:

Суддя Закарпатського

апеляційного суду Г.Г. Собослой