КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2021року місто Київ

справа № 753/19130/21

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Ящук Т.І.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою заявника ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 жовтня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Колесника О.М., у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про видачу обмежувального припису, в якій просила вжити заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_2 та покластина нього обов`язки на 6 місяців, а саме заборонити ОСОБА_2 :

перебувати в місці її спільного проживання з малолітньою дочкою ОСОБА_3 , а також в місці проживання матері позивача - ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 ;

відвідувати середній загальноосвітній навчальний заклад «Словянська гімназія» та спілкуватись з дочкою (в тому числі не допускати його до дочки та не розголошувати інформацію щодо часу навчання та місця розташування класу, особі, що може представитись її батьком - ОСОБА_2 );

наближатися на відстань менше 300 метрів до місця проживання заявника та інших постраждалих осіб за адресою: АДРЕСА_1 ;

вести телефонні переговори з дочкою ОСОБА_3 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб;

розшукувати заявницю, її дочку та її матір, якщо вони за власним бажанням перебувають у місці, відомому чи невідомому кривднику, переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними.

В обґрунтування вимог посилалася на те, що вона з 09 березня 2013 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який було розірвано рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 11 жовтня 2018 року.

Від даного шлюбу сторони мають дочку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 11 жовтня 2018 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дочки в розмірі 4000 грн.

Вказувала, що після розірвання шлюбу ОСОБА_2 почав переслідувати її, погрожувати її життю та здоров`ю, застосовував погрози, лайки та образи відносно її матері, а також застосовував до неї фізичну силу, штовхаючи її.

Зазначала, що вніч з 6 на 7 грудня 2019 року ОСОБА_2 викликав на адресу її проживання працівників поліції і заявив про зникнення доньки, що було хибною заявою.

Посилалася на те, що 07 грудня 2019 року ОСОБА_2 з`явився на тренування дочки та здійснив на заявницю напад, завдавши тілесних ушкоджень, після чого ОСОБА_2 пошкодив її автомобіль.

Вказувала, що 14 січня 2020 року вона викликала працівників поліції з приводу залякування її колишнім чоловіком та спробою останнього потрапити до її квартири.

Зазначала, що 03 лютого 2021 року воназвернулась до Дарницького управління поліції про повторне залякування її матері та дитини, в результаті чого у доньки стався переляк, а у матері погіршився стан здоров'я.

15 лютого 2020 року ОСОБА_2 знову намагався потрапити до її будинку, залякуючи та ображаючи заявницю.

Посилалася на те, що протягом 2015-2020 років ОСОБА_2 неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за ст.173-2 КУпАП.

Вказувала, що після події 07 грудня 2019 року їх спільна дитина відмовилась зустрічатись з батьком.

Зазначала, що на даний час ОСОБА_2 становить загрозу як для її життя та здоров'я, так і для життя та здоров'я доньки та матері заявниці, окільки вищевказані дії ОСОБА_2 носять систематичний характер.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 13 жовтня 2021 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, заявник ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення вимог заяви.

Зазначала, що висновки суду, викладені у рішенні не відповідають фактичним обставинам справи.

Вказувала, що притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства (правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП) може бути підставою для застосування заходів обмежувального припису.

03 грудня 2021 року від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній посилався на те, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції. Вказував на те, що з доказів, наявних у матеріалах справи вбачається наявність спору щодо порядку участі у вихованні дитини, що не може розцінюватися як насильство в сім'ї.

21 грудня 2021 року від представника заявника надійшли пояснення на відзив.

Представник заявника в судовому засіданні апеляційного суду апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Заінтересована особа та його представник в судовому засіданні апеляційного суду просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні вимог заяви, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не надано доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_2 відносно неїпсихологічного та фізичного насильства.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Судом встановлено, що з 09 березня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 11 жовтня 2018 року.

Від даного шлюбу сторони мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 11 жовтня 2018 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дочки в розмірі 4000 грн., починаючи з 05 травня 2018 року і до повноліття дитини.

З інформації з Єдиного реєстру боржників інформація щодо ОСОБА_2 відсутня.

Тривалий час ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживають окремо.

Звертаючись до суду з даною заявою, заявник вказувала на те, що протягом 2015-2020 років ОСОБА_2 за місцем її проживання та в інших місцях застосовував до неї погрози її життю та здоров'ю, залякування, образи, штовхання, пошкодження її власного майна. Зазначала, що ОСОБА_2 вчинялось щодо неї, її доньки та її матері фізичне та психологічне насильство.

Заперечуючи проти заяви, ОСОБА_2 посилався на те, що заявниця постійно перешкоджає йому у побаченні та спілкуванні з дитиною. Єдиною підставою його приходу до місця проживання колишньої дружини це є можливість побачення з дитиною, але за будь-яких підстав вона чинить йому перешкоди в цьому. Вважає, що подання даної заяви фактично спрямоване на повне обмеження спілкування його з дочкою.

Статтею 350-2 ЦПК України передбачено, що заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім'ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім'єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров'ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

До переліку осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - подружжя, батьки (мати, батько) і дитини (діти) (ч.2 ст.3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов'язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 згаданого Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Таким чином, зважаючи на наведені правила Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі.

Згідно з правовими позиціями викладеними Верховним Судом, зокрема, в постановах від 27 листопада 2019 року у справі №753/23624/18, від 09 грудня 2019 року у справі №756/11732/18, від 18 грудня 2019 року у справі №754/9263/19, від 14 січня 2019 року у справі № 754/6995/19, від 06 лютого 2020 року у справі № 753/8626/19, від 02 вересня 2020 року у справі №635/4854/19-ц під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Також у цих постановах Верховний Суд виходив з того, що звернення заявника до органів поліції самі по собі, не підтверджують факт вчинення насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Як вбачається з матеріалів справи заявник зверталася до органів поліції з заявами про вчинення психологічного насильства ОСОБА_2 по відношенню до неї, на підтвердження чого стороною заявника були надані звернення ОСОБА_1 до правоохоронних органів про вчинення протиправних дій відносно неї та її матері, відповіді правоохоронних органів, висновок експертного дослідження №043-1446-2019 від 11 грудня 2019 року, як докази системного домашнього насильства з боку ОСОБА_2 .

Так, постановою судді Дарницького районного суду міста Києва від 30 квітня 2015 року у справі №753/8344/15-п ОСОБА_2 звільнено від адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП з винесенням усного зауваження.

Постановою судді Дарницького районного суду міста Києва від 17 лютого 2020 року у справі №753/4491/20 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП та призначено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 170 грн.

Постановою судді Дарницького районного суду міста Києва від 10 березня 2020 року у справі №753/4491/20-п ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП та призначено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн.

Відповідно до ст.39 КУпАП якщо особа, піддана адміністративному стягненню, протягом року з дня закінчення виконання стягнення не вчинила нового адміністративного правопорушення, то ця особа вважається такою, що не була піддана адміністративному стягненню.

Оцінивши надані стороною заявника докази, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ОСОБА_2 є особою, яка не була піддана адміністративним стягненням, оскільки з моменту винесення судового рішення і до дня закінчення виконання стягнення минув календарний рік, а з даною заявою ОСОБА_1 звернулася до суду 17 вересня 2021 року, тобто у строк понад півтора року з дня закінчення виконання адміністративного стягнення.

Встановивши, що впорушення вимог статей 12, 81 ЦПК України заявник не надала суду належних тадопустимих доказів на підтвердження фактів вчинення ОСОБА_2 фізичного та психологічного насильства відносно неї, а також ризиків настання насильства у майбутньому, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 .

Сам факт звернення заявника до органів поліції свідчить про наявність конфлікту між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , проте не підтверджує факт вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 29 серпня 2019 року у справі №640/23804/18 та від 02 вересня 2020 року у справі №635/4854/19-ц.

Крім того, згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається з заяви, ОСОБА_1 просила застосувати обмеження щодо ОСОБА_2 за неправомірні дії, на її думку, щодо її доньки ОСОБА_3 та її матері ОСОБА_4 .

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів, що матір заявниці уповноважувала останню звертатись від її імені до суду за захистом її порушених прав.

Наявна в матеріалах справи заява ОСОБА_4 від 29 вересня 2021 року, в якій остання підтримала заяву ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, не свідчить про те, що остання уповноважувала ОСОБА_1 на звернення до суду із заявою в її інтересах.

Виходячи зі змісту заяви, ОСОБА_1 звернулась до суду як фізична особа за захистом свого порушеного права, а за захистом прав своєї дитини як законний представник малолітньої дитини, вона не зверталась.

Також суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вимоги заявника про заборону батьку спілкуватись з дочкою, відвідувати шкільний заклад і бачитись з малолітньою ОСОБА_3 порушують право батька на утримання, виховання дитини та спілкування з останньою, що суперечить положенню ст.141 СК України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.

При цьому, докази та обставини, на які посилається заявник у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, судова колегія приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу заявника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 жовтня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 23 грудня 2021 року.

Головуючий:

Судді: