Постанова

Іменем України

22 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 757/341/16-ц

провадження № 61-4170св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргуОСОБА_1 , подану через адвоката Солону Альону Андріївну, на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 січня 2017 року у складі судді Писанця В. А. та постанову Київського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Олійника В. І., Ігнатченко Н. В., Кулішенка Ю. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра»), про стягнення заборгованості.

Позов обґрунтований тим, що між ним та ПАТ «КБ «Надра» укладено договір банківського строкового вкладу в банківських металах «Золотий» від 19 серпня 2014 року № 2005778, згідно з яким він передав на вкладний рахунок банківський метал: золото 999,9 проби загальною вагою 620,83 грам або 19,96 тр. ун. золота, зі строком дії вкладу 6 місяців від дати надходження вкладу.

Вклад ОСОБА_1 вніс 19 серпня 2014 року.

16 червня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до банку з платіжною вимогою, яку банк не виконав. Його вимоги щодо повернення вкладу залишені банком без задоволення.

Постановою Правління Національного банку України (далі - НБУ) від 05 лютого 2015 року № 83 ПАТ «КБ «Надра» віднесено до категорії неплатоспроможних, що значно унеможливлює повернення вкладу. Відповідно до статті 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність» пов`язаними з банком особами є особи, які мають істотну участь у банку, та особи, через яких ці особи здійснюють опосередковане володіння істотною участю у банку.

Згідно з інформацією, розміщеною на сайті НБУ, найбільш опосередкованим власником банку, а відповідно і пов`язаною особою, є ОСОБА_2 , тому відповідно до статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» він повинен нести цивільно-правову відповідальність за доведення банку до неплатоспроможності.

Позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість у розмірі 19,96 тр. ун. золота.

Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 січня 2017 року, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року, в позові відмовлено.

Відмовивши в позові, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач не довів належними та допустимими доказами, що ОСОБА_2 є найбільш опосередкованим власником ПАТ «КБ «Надра» та саме він довів банк до стану неплатоспроможності. Крім того, ПАТ «КБ «Надра» є неплатоспроможним та перебуває у стадії ліквідації. Законодавством визначено, що задоволення вимог кредиторів банку у такому випадку здійснюється у порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон). Задоволення вимог кредиторів поза межами процедури ліквідації банку не передбачено.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У лютому 2019 року ОСОБА_1 через адвоката Солону А. А. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 січня 2017 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року, просив скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними, ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Необгрунтованими є висновки судів щодо недоведеності вини ОСОБА_2 у доведенні ПАТ «КБ «Надра» до неплатоспроможності та щодо відсутності підстав для притягнення його до цивільно-правової відповідальності згідно зі статтею 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність», оскільки відповідальність власників істотної участі є самостійним видом відповідальності та не залежить від здійснення процедури ліквідації банку, встановленої Законом.

Суди не врахували, що внаслідок дій ОСОБА_2 порушується невід`ємне право позивача володіти та вільно користуватись своїм майном. ОСОБА_2 як власник істотної участі банку повинен відповідати за зобов`язаннями ПАТ «КБ «Надра» перед ОСОБА_1 , оскільки саме відповідач не вжив усіх необхідних заходів для запобігання неплатоспроможності банку.

Діяльність банку не відповідала вимогам банківського законодавства і нормативно-правових актів НБУ, була ризиковою та створювала загрозу інтересам вкладників і кредиторів банку, а також стабільності банківської системи України. Всупереч вимогам статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність», якою встановлено обов`язок власників істотної участі в банку вживати своєчасних заходів для запобігання настанню неплатоспроможності банку, власники істотної участі не вжили дієвих і своєчасних заходів з фінансової підтримки банку для приведення його діяльності у відповідність до вимог законодавства України. Акціонери банку не підтвердили готовність надати реальну і оперативну фінансову підтримку установі, зокрема, для погашення боргів, отриманих попереднім акціонером, що призвело до подальшого погіршення фінансових показників діяльності банку та неможливості своєчасного виконання зобов`язань перед вкладниками та іншими кредиторами.

Рішенням Вищого адміністративного суду України від 18 жовтня 2016 року у справі № 826/18805/15, яке є преюдиційним, доведено протиправність дій ОСОБА_2 як особи, яка є власником істотної участі банку.

Суди не дослідили розміщену на сайті НБУ інформацію щодо причин неплатоспроможності ПАТ «КБ «Надра», про підстави віднесення банку до неплатоспроможних, а також ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 16 грудня 2015 року, у якій зазначено про кримінальне провадження, розпочате за фактом заволодіння колишніми службовими особами спільно з власниками та керівниками банку державними коштами НБУ в особливо великому розмірі.

Аргументи інших учасників справи

Відзив ОСОБА_2 , поданий через адвоката Сокура О. О., на касаційну скаргу мотивований тим, що оскаржувані судові рішення є законними, ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зазначив, що відносини, що виникають у зв`язку зі створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України. Закон є спеціальним, і цей Закон є пріоритетним щодо інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Учасники банку відповідають за зобов`язаннями банку згідно з законами України та статутом банку. Відповідач є опосередкованим власником істотної участі ПАТ «КБ «Надра», однак не має можливості здійснювати вплив на діяльність банку шляхом здійснення безпосередньої участі в роботі його органів управління, загальних зборах, виконавчому органі тощо, як це передбачено Законом України «Про банки і банківську діяльність».

У матеріалах справи відсутні відомості, які б підтверджували факт завдання позивачу шкоди відповідачем, розмір зазначеної шкоди, докази невиконання зобов`язань та причинно-наслідковий зв`язок між невиконанням зобов`язань власниками істотної участі та заподіяною позивачу шкодою, у вигляді неповернення вкладу.

Безпідставними є посилання в касаційній скарзі на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 16 грудня 2015 року та ухвалу Вищого адміністративного суду України від 18 жовтня 2016 року, оскільки вони не підтверджують вини ОСОБА_2 .

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 11 березня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.

У березні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 15 лютого 2021 року касаційне провадження у справі 757/341/16-ц зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 761/45721/16-ц.

Ухвалою Верховного Суду від 13 лютого 2021 року касаційне провадження у справі № 757/341/16-ц поновлено.

Ухвалою Верховного Суду від 13 грудня 2021 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, у складі колегії з п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 19 серпня 2014 року між ОСОБА_1 та ПАТ «КБ «Надра» укладено договір строкового банківського вкладу (депозиту) в банківських металах «Золотий», згідно з яким вкладник передав, а банк прийняв на вкладний рахунок банківський метал: золото 999,9 проби, загальною вагою 620,83 грам або 19,96 тр. ун. золота зі строком дії вкладу 6 місяців від дати надходження вкладу.

З поточного рахунку № НОМЕР_1 перераховано на депозитний рахунок № НОМЕР_2 суму 19,96 тр. ун. золота, що підтверджується квитанцією від 19 серпня 2014 року № б/н.

16 червня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ «КБ «Надра» з платіжною вимогою про включення його до реєстру кредиторів із майновою вимогою у розмірі 19,96 тр.ун. золота.

Постановою Правління НБУ від 05 лютого 2015 року № 83 ПАТ «КБ «Надра» віднесено до категорії неплатоспроможних, а рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05 червня 2015 року № 113 розпочато процедуру ліквідації ПАТ «КБ «Надра» з відшкодуванням з боку Фонду коштів за вкладами фізичних осіб, відповідно до Плану врегулювання з 05 червня 2015 року.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційна скарга у цій справі подана у лютому 2019 року, тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Предметом спору у справі є стягнення заборгованості за договором банківського вкладу.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Отже, за змістом наведених норм права зобов`язання банку полягає у виплаті володільцеві рахунку грошових коштів на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з офіційною відкритою інформацією НБУ відповідач є учасником і єдиним опосередкованим власником 89,97 % статутного капіталу ПАТ «КБ «Надра».

Законом установлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Згідно з пунктом 16 частини першої статті 2 Закону тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Верховний Суд зауважує, що у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним щодо інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Згідно з підпунктами 1, 2 частини п`ятої статті 36 Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до частини другої статті 46 Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси.

Отже, введення у банку тимчасової адміністрації унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом.

Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачає процедуру задоволення вимог кредиторів за рахунок майна банку.

Згідно зі статтею 49 Закону (в редакції станом на момент віднесення ПАТ «КБ «Надра» до категорії неплатоспроможних) уповноважена особа Фонду припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами.

Протягом 90 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону уповноважена особа Фонду здійснює такі заходи: визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення; відхиляє вимоги в разі їх не підтвердження фактичними даними, що містяться у розпорядженні уповноваженої особи Фонду, та, у разі потреби, заявляє в установленому законодавством порядку заперечення за заявленими до банку вимогами кредиторів; складає реєстр акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду.

Реєстр акцептованих вимог кредиторів та зміни до нього підлягають затвердженню виконавчою дирекцією Фонду.

Вимоги, не включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів, задоволенню в ліквідаційній процедурі не підлягають і вважаються погашеними.

Положеннями статті 52 Закону встановлено черговість та порядок задоволення вимог до банку, оплата витрат та здійснення платежів.

Згідно з абзацом 1 частини п`ятої статті 52 Закону (в редакції станом на момент віднесення ПАТ «КБ «Надра» до категорії неплатоспроможних) Фонд або уповноважена особа Фонду у разі недостатності майна банку звертається до пов`язаної з банком особи, дії або бездіяльність якої призвели до заподіяння кредиторам та/або банку шкоди, та/або пов`язаної з банком особи, яка внаслідок таких дій або бездіяльності прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду, з вимогою про відшкодування шкоди, заподіяної банку. Фонд або уповноважена особа Фонду також має право заявити вимоги до небанківської фінансової установи, якою від фізичних осіб залучені як позики або вклади кошти, що згідно з цим Законом прирівнюються до вкладів.

Відповідно до частини шостої статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції від 06 лютого 2015 року станом на момент віднесення ПАТ «КБ «Надра» до категорії неплатоспроможних) на власників істотної участі та керівників банку за рішенням суду може бути покладена відповідальність за зобов`язаннями банку в разі віднесення банку з їх вини до категорії неплатоспроможних.

Покладення відповідальності за зобов`язаннями банку на власників істотної участі банку у випадку визнання його неплатоспроможним, що передбачена статтею 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» у відповідній редакції, не є автоматичною. Така відповідальність може бути застосована до власників істотної участі лише в разі віднесення банку до категорії неплатоспроможних з вини таких власників.

Таким чином, особа, яка вимагає стягнення шкоди з власників істотної участі банку та/або їх керівників, має довести факт заподіяння такої шкоди указаними особами, внаслідок дій або бездіяльності, розмір зазначеної шкоди, надати докази зв`язку між невиконанням зобов`язань та заподіяною шкодою та докази вини власника.

Такий елемент, як наявність шкоди, полягає у будь-якому знеціненні блага, що охороняється законом.

Протиправна поведінка заподіювача шкоди полягає у порушенні правової норми, що виявляється у здійсненні заборонених правовою нормою дій або в утриманні в здійсненні наказів правової норми діяти певним чином.

Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками), зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки.

Вина є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає у психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 757/21639/15-ц, провадження № 61-19063св18, від 26 червня 2019 року у справі № 757/172/16-ц, провадження № 61-31386св18, від 26 вересня 2019 року у справі № 757/58254/16-ц, провадження № 61-29626св18.

Як на підставу доведеності вини ОСОБА_2 , власника істотної участі в банку, ОСОБА_1 посилався на те, що судовими рішеннями, ухваленими у порядку адміністративного судочинства у справі № 826/18805/15, встановлено, що саме власники істотної участі не вжили дієвих і своєчасних заходів з фінансової підтримки банку для приведення його діяльності у відповідність до вимог законодавства України.

Суди відмовивши у позові, дійшли висновку, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження наявності вини відповідача та причинно-наслідкового зв`язку між його діями/бездіяльністю та ліквідацією банку. Позивач також не надав доказів того, що саме власник істотної участі ПАТ «КБ «Надра», тобто відповідач, не вжив дієвих і своєчасних заходів з фінансування підтримки цього банку для проведення його діяльності відповідно до вимог законодавства, що призвело до подальшого погіршення фінансових показників його діяльності та неможливості своєчасного виконання банком зобов`язань перед вкладниками та іншими кредиторами.

Верховний Суд не погоджується з цими висновками, з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація є гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 вересня 2021 року у справі № 761/45721/16-ц, провадження № 14-122цс20, зазначила, що вчинення Фондом та уповноваженою особою Фонду дій, спрямованих на одержання задоволення вимог банку до боржників банку, зокрема щодо повернення кредитів, стягнення процентів, відшкодування збитків тощо, реалізує і похідний інтерес вкладників та інших кредиторів банку у трансформації майна банку у вигляді прав вимоги у більш ліквідну (грошову) форму з метою подальшого задоволення вимог кредиторів у черговості, встановленій статтею 52 Закону. Натомість вкладники та інші кредитори банку не мають права вимоги до боржників банку і не можуть розглядатися як особи, яким заподіяно збитки боржниками банку, які не сплатили заборгованість банку, у тому числі за вимогами із заподіяння банку шкоди (зокрема, збитків). Право вимоги до боржників банку, в тому числі про повернення кредитів, стягнення процентів, про відшкодування шкоди, завданої банку (зокрема, збитків), належить банку, а не кредиторам банку, а несплата банку коштів боржниками банку не може розцінюватися як завдання шкоди кредиторам банку. Законом не передбачено повноваження вкладників та інших кредиторів банку звертатися від імені банку з позовними вимогами, зокрема із заподіяння банку шкоди (збитків) до заподіювачів такої шкоди (похідний позов). Таке регулювання пояснюється тим, що повноваженнями звертатися з похідним позовом має наділятися той, хто не тільки має похідний інтерес у позові, а й при цьому має можливість ефективно захищати права позивача. Водночас кредитори банку (зокрема, вкладники) зазвичай не володіють інформацією про господарську діяльність банку, у тому числі про діяльність посадових осіб банку, у зв`язку із чим не можуть довести ні того, що посадова особа діяла не в найкращих інтересах товариства, ні розмір шкоди, завданої банку.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що позивачка звернулася до суду з позовом про стягнення на її користь коштів як збитків, завданих, на її думку неправомірними діями відповідача у відношенні до банку. Водночас такими діями збитки можуть бути завдані саме банку, а не їй.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Водночас не підлягає судовому захисту похідний інтерес позивача у захисті порушеного права іншої особи (постраждалого), оскільки судовому захисту підлягає саме порушене право останнього. Такий захист за участі позивача можливий лише за умови здійснення ним процесуального представництва постраждалого.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Проте вказані норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові необхідно відмовити.

Верховний Суд погоджується з доводами позивача про те, що Закон жодним чином не виключає можливість притягнення власника істотної участі банку до відповідальності у порядку, визначеному статтею 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність», проте звертає увагу, що зазначеною статтею передбачена відповідальність пов`язаних осіб банку перед банком, а не перед його кредиторами.

У цій справі Верховний Суд не вирішує питання про виконання чи порушення відповідачем обов`язків, покладених на нього законом, зокрема статтею 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність», оскільки таке вирішення було б виходом за межі цієї справи. Вказане питання має бути вирішене в межах іншої справи за позовом належного позивача.

У справі, що переглядається позивач звернувся з позовом про стягнення заборгованості за банківським вкладом, зазначивши в позовній заяві, що у зв`язку з невиконанням власником істотної участі свого обов`язку у відношенні до банку власник має відповідати перед усіма вкладниками, які постраждали від того, що банк через таку бездіяльність було визнано неплатоспроможним. Водночас такими діями збитки можуть бути завдані саме банку, а не позивачу, тому позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу.

Отже, ОСОБА_1 не довів порушення свого права чи безпосереднього інтересу.

Відповідні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 910/10647/18, провадження № 12-175гс19, від 08 жовтня 2019 року у справі № 916/2084/17, провадження № 12-77гс19.

Суди дійшли висновку про недоведеність вини відповідача у настанні неплатоспроможності банку та відсутність підстав для покладення на нього відповідальності за зобов`язаннями банку перед позивачем, проте цей висновок не відповідає тлумаченню норми статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

З урахуванням того, що суди дійшли правильного висновку про відмову в позові, тому оскаржувані судові рішення підлягають зміні з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові.

Клопотання представника ОСОБА_1 - Солоної А. А . , ОСОБА_2 про розгляд справи у судовому засіданні за участю сторін суд касаційної інстанції відхилив, з огляду на відсутність необхідності заслухати пояснення сторін (статті 43, 402 ЦПК України).

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 412 ЦПК України підставами для зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про зміну оскаржуваних судових рішень, з викладенням їх мотивувальних частин в редакції цієї постанови.

В іншій частині оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану через адвоката Солону Альону Андріївну, задовольнити частково.

Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 січня 2017 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.

В іншій частині заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 січня 2017 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набираєзаконної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко