ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи :

позивач ОСОБА_1

відповідач- Акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому порядку згідно ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Зеркіна Артура Сергійовича на рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 жовтня 2021 року, ухваленого суддею Квятковським Я.А. у м.Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 21 жовтня 2021 року,-

ВСТАНОВИВ :

У червні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ПАТ «КЗРК» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, у якій просив стягнути моральну шкоду у розмірі 120 000 грн.

В обґрунтування позову зазначив, що він пропрацював з 18.02.1980 по 03.06.1988 у відповідача на посаді слюсаря з ремонту обладнання у Першотравневому РУ шахта «Першотравнева-1, об`єднання «Кривбасруда», правонаступником якого є відповідач.

05.10.1984 року під час виконання своїх трудових обов`язків з позивачем стався нещасний випадок на виробництві, а саме: отримав закритий компресійний перелом L4, L5, перелом L4 з права, закритий перелом поперечного відростка L2, L4, зліва L4, вторинний корешковий синдром, про що був складений Акт №26 про нещасний випадок на виробництві. Причиною нещасного випадку є перевантаження вантажопасажирського ліфту з одночасним перевезенням у ньому вантажу та людей, низька трудова дисципліна серед ІТР дільниці підйомів шахти ім.Леніна.

В результаті нещасного випадку позивач отримав 60 % втрати професійної працездатності та встановлена 3 група інвалідності.

24.03.1993 року при переогляді позивачу було встановлено 20 % втрати професійної працездатності.

Внаслідок неналежної організації виробничого процесу позивач зазнав ушкодження здоров`я, нестерпного фізичного болю та страждань, після травми змінився його образ і якість життя, він перебував на стаціонарному лікуванні, був вимушений вживати велику кількість ліків.

На підставі вищевикладеного позивач просив стягнути з ПАТ «КЗРК» 120 000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 жовтня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, відмовлено повністю.

Представник позивача, адвокат Зеркін А.С. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність і необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, ставить питання про його скасування та ухвалення нового рішення, яким у повному обсязі задовольнити заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат».

При цьому, скаржник, повторюючи обставини справи викладені у позовній заяві, вказує на те, що відповідач є належним відповідачем по справі, оскільки виробничу травму позивач отримав під час виконання обов`язків на підприємстві, правонаступником якого став АТ «Криворізький залізорудний комбінат». Вказує, що обставини справи належним чином та в повному обсязі підтверджують факт завдання позивачеві моральної шкоди, спричиненої протиправними та винними діями відповідача, що вказує на обґрунтованість та правомірність позивних вимог ОСОБА_1 .

Представник позивача вважає помилковими висновки суду про те, що на час виникнення спірних правовідносин законодавчі акти про відповідальність роботодавця за шкоду, спричинену ушкодженням здоров`я під час виконання трудових обов`язків були відсутні, у зв`язку з чим позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Сторона позивача, посилаючись на норми ст.173, 153 КЗпП України, ст.440-1 ЦК Української РСР в редакції 1963 року, ст.12 Закону України «Про охорону праці» (в редакції від 14.10.1992), Правила відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою Кабінету міністрів України №472 від 23 червня 1993 року (зі змінами та доповненнями), вказує на те, що оскільки нещасний випадок з позивачем стався під час виконання ним трудових обов`язків на території підприємства відповідача, то й шкоду, завдану внаслідок травми на виробництві має відшкодувати підприємство роботодавець, тобто АТ «Криворізький залізорудний комбінат». Звертає увагу на те, що відповідне ушкодження здоров`я, є триваючим, у зв`язку з чим позивач й досі зазнає значних моральних страждань внаслідок отриманого ушкодження здоров`я.

У відзиві на апеляційну скаргу, сторони позивача, відповідач АТ «Кривбасзалізрудком» просить залишити без змін рішення суду першої інстанції, а апеляційну скаргу без задоволення. При цьому сторона відповідача вказує на те, що на час виникнення між сторонами спірних правовідносин діючим законодавством ЦК УРСР в редакції 1963 року не було передбачено відшкодування моральної шкоди внаслідок ушкодження здоров`я, тому суд на законних підставах видмовив позивачеві у задоволенні позову.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.2 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менша розміру ста мінімальних заробітних плат.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга сторони позивача не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 в проміжок часу з 18.02.1980 по 03.06.1988 працював посаді слюсаря з ремонту обладнання у Першотравневому РУ шахта «Першотравнева-1, обєднання «Кривбасруда», правонаступником якого є відповідач, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 6-9).

Згідно з Актом про нещасний випадок від 06.10.1984 року, 05.10.1984 року під час виконання своїх трудових обов`язків з позивачем стався нещасний випадок на виробництві, а саме: він отримав закритий компресійний перелом L4, L5, перелом L4 справа, закритий перелом поперечного відростка L2, L4, зліва L4, вторинний корешковий синдром, про що був складений Акт №26 про нещасний випадок на виробництві (а.с. 10-11).

Відповідно до Акту про нещасний випадок на виробництві, причиною нещасного випадку є перевантаження вантажопасажирського ліфту з одночасним перевезенням у ньому вантажу та людей, низька трудова дисципліна серед ІТР дільниці підйомів шахти ім.Леніна.

Як випливає з виписки та довідки МСЕК позивачу первинно встановлена 60 % втрати професійної працездатності та встановлена 3 група інвалідності14 квітня 1985 року, а в подальшому при переогляді позивачу 24.03.1993 року було встановлено 20 % втрати професійної працездатності (а.с. 12,13).

Суд першої інстанції, відмовляючи позивачеві в задоволенні його позовних вимог в повному обсязі, виходив з того, що на час виникнення спірних правовідносин законодавчі акти про відповідальність роботавця за шкоду, спричинену працівнику внаслідок ушкодження здоров`я під час виконання трудових обов`язків, були відсутні, тому позов ОСОБА_1 до ПАТ «КЗРК» не підлягає задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Так, відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року, з подальшими змінами та доповненнями, № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» надано роз`яснення про те, що, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Звертаючись до суду з позовом, позивач просив відшкодувати моральну шкоду, завдану йому ушкодженням здоров`я, внаслідок нещасного випадку, який стався з ним 05.10.1984 року під час виконання своїх трудових обов`язків у Першотравневому РУ, шахти «Першотравнева-1» на дільниці 42, що підтверджено Актом №26 про нещасний випадок на виробництві від 06.10.1984.

При цьому, первинно позивачу встановлено 60 % втрати професійної працездатності та встановлена 3 група інвалідності 15.04.1985, що підтверджено випискою з акта переогляду за 5044 від 15 квітня1985 (а.с.13).

Тобто правовідносини між сторонами виникли в період дії ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, тому з огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення у позивача права на відшкодування моральної шкоди за рахунок роботодавця, які настали у останнього 15 квітня 1985 року.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для стягнення моральної шкоди, завданої позивачу, отриманим на виробництві трудовим каліцтвом, оскільки нещасний випадок мав місце 05 жовтня 1984 року, а вперше ступінь втрати професійної працездатності та групу інвалідності через виробничу травму позивачу було встановлено 15 квітня 1985 року.

Тобто, діючим на час виникнення між сторонами правовідносин ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, не було передбачено відшкодування моральної шкоди роботодавцем працівнику внаслідок нещасного випадку на виробництві, оскільки ст.440-1 ЦК України, на яку посилається позивач, була внесена до ЦК Української РСР лише на підставі Закону України "Про «внесення змін і доповнень до положень законодавчих актів України, що стосуються захисту честі, гідності та ділової репутації громадян та організації» N 3188-XII від 06 травня 1993 року.

Крім того, до набрання чинності зазначеної норми, правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди було врегульовано Законом України «Про охорону праці» та Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою Кабінету міністрів України №472 від 23 червня 1993 року (зі змінами та доповненнями, затв.постановами КМУ від 18.07.1994 року №492, 13.06.1995 року №410, 2.10.1995 року №777, 10.01.1996 року №34)., тобто також після виникнення між сторонами правовідносин.

Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків введено в дію з 1 липня 1993 року.

Закон України «Про охорону праці» від 14.10.1992 року, який набрав чинності 01.01.1993 року.

Колегія суддів не бере до уваги посилання представника позивача в апеляційній скарзі на норми ст.440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, ст.12 Закону України «Про охорону праці» (в редакції від 14.10.1992), Правила та висновок Верховного Суду від 18.12.2019 у справі №215/1589/18, в якій обставини справи були іншими, з наведених вище підстав.

Посилання сторони позивача на аналіз судової практики в аналогічних справах про відшкодування моральної шкоди в зв`язку з ушкодженням здоров`я на виробництві колегія суддів не бере до уваги, оскільки правовідносини у даній цивільній справи не є подібними (різний період встановлення ступеня втрати професійної працездатності), оскільки в даному випадку на час встановлення позивачу стійкої втрати професійної працездатності через виробничу травму у квітні 1985 року, діючим законодавством не було передбачено відшкодування моральної шкоди роботодавцем.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Зеркіна Артура Сергійовича залишити без задоволення.

Рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 23 грудня 2021 року.

Головуючий:

Судді: