Сквирський районний суд Київської області
Справа № 376/727/21
Провадження № 2/376/740/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" липня 2021 р. Сквирський районний суд Київської області у складі:

Головуючого судді Коваленка О.М.,

за участю секретаря Таранчук В. О.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Сквира Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку,-

ВСТАНОВИВ:

14.04.2021 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою з до ОСОБА_2 про визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку.

В обгрунтування позовних вимог позивачка вказала, що вона з відповідачем ОСОБА_3 перебувала в зареєстрованому шлюбі з 18.09.2004 року, в шлюбі у сторін народилися діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Перебуваючи у шлюбі позивачка з відповідачем за спільні кошти придбали:

Житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 13.12.2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Сквирського районного нотаріального округу Климчук С.І., зареєстровано в реєстрі за №1603.

ОСОБА_1 вказує, що в даному будинку вони з відповідачем зареєстровані та проживають, однак не ведуть спільного господарства та побуту, шлюб між ними розірвано, що підтверджується копією рішення Сквирського районного суду Київської області від 15.11.2019 року. У вказаному будинку сторони зареєстровані та проживають разом, але шлюбно-сімейні відносини припинено.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 15.11.2019 року шлюб між ними розірвано, але не досягнуто згоди, щодо розподілу спільного майна в добровільному порядку, тому позивачка ОСОБА_1 змушена звернутися до суду та просить суд:

Встановити факт, що житловий будинок АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Визнати за нею ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 48,7 кв. м., житловою площею 26,3 кв. м. з відповідною частиною господарських будівель та споруд без виділу в натурі.

Позивачка ОСОБА_1 в підготовче судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву про підтримання позовних вимог та просила провести розгляд справи без її участі та не проводити фіксування судового засідання технічними засобами (а.с.32).

Відповідач ОСОБА_2 в підготовче судове засідання не з`явився, надав до канцелярії суду заяву про розгляд справи без його участі та вказав, що позовні вимоги визнає в повному обсязі та просить не проводити фіксування судового засідання технічними засобами (а. с. 31).

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно з вимогами ч.3,4 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладання мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206,207 цього Кодексу.

Частиною 1,4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитись від позову, а відповідач визнати позов на будь якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Згідно до вимог ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо ухвалити при проведенні підготовчого судового засідання на підставі вимог ст. ст. 200,206,211,247 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.09.2004 року, рішенням Сквирського районного суду Київської області від 15.11.2019 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано (а.с.5-6).

За час спільного проживання в шлюбі сторони придбали житловий будинок АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 13.12.2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Сквирського районного нотаріального округу Климчук С.І., зареєстровано в реєстрі за №1603, що підтверджується копією листа КП Київської обласної ради «Південне бюро технічної інвентаризації» №3585 від 11.12.2020 року (а.с.4).

У вказаному будинку сторони зареєстровані та проживають разом, але шлюбно-сімейні відносини припинено, даний факт ніким із сторін не заперечується.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 15.11.2019 року шлюб між ними розірвано, але не досягнуто згоди, щодо розподілу спільного майна в добровільному порядку, тому позивачка ОСОБА_1 змушена звернутися до суду.

Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2,3 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частиною 1 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною1 ст. 71СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Зі змісту п. п.23,24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Таким чином, враховуючи, що спірний будинок набутий сторонами за час шлюбу, тобто є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, виділивши у власність за позивачем та відповідачем по 1/2 частини будинку, що відповідає вимогам Сімейного та Цивільного кодексів України.

На підставі викладеного та керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 2,4,12,13,76,81,200,206,211,247,258,259,263 265,351,352,354 ЦПК України, ст.ст.60,61, 69-71Сімейного Кодексу України, п. п.23,24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 368,372 ЦК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку - задовольнити в повному обсязі.

Встановити факт, що житловий будинок АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 48,7 кв. м., житловою площею 26,3 кв. м. з відповідною частиною господарських будівель та споруд без виділу в натурі.

З текстом рішення можливо ознайомитися за адресою: court.gov.ua

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення справи) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя: О.М. Коваленко