Справа № 149/1638/20
Провадження № 22-ц/801/532/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Олійник І. В.
Доповідач:Стадник І. М.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
Іменем України

02 березня 2021 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Стадника І.М. (судді-доповідача),

суддів: Матківської М.В., Сопруна В.В.

з участю секретаря судового засідання Кузьменко Б.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2

апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Матяша Дмитра Юрійовича

на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 15 грудня 2020 року, ухвалене суддею Олійником І.В., повний текст якого складено 24 грудня 2020 року

в справі № 149/1638/20

за позовом ОСОБА_1 (позивач)

до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (відповідачі)

про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,

встановив:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, обґрунтовуючи вимоги тим, що він є наймачем квартири АДРЕСА_1 . Окрім нього у даній квартирі є зареєстрованими, однак понад 10 років не проживають та не приймають участі в утриманні та обслуговуванні квартири, ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , внаслідок чого позивач позбавлений можливості отримати субсидію.

Оскільки добровільно знятися з реєстрації відповідачі не бажають, просив визнати їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 15 грудня 2020 року позов задоволено частково. Визнано ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим приміщення, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 частину понесених судових витрат в розмірі 420 грн 40 коп.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, позивач ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Матяша Д.Ю. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на необґрунтованість висновків суду, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, просив змінити рішення і ухвалити нове про задоволення позовну в частині вимог до ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що відповідач ОСОБА_2 не проживає у квартирі тривалий час, й не надав доказів перебування у зоні ООС, а відтак у суду були відсутні підстави для відмови в задоволенні позову з цих підстав. Крім того, вважає, що відповідач не є призваним на строкову службу, не є мобілізованим, а відтак норми статті 71 ЖК УРСР на нього не розповсюджуються. Вважає також, що одноразова сплата відповідачем житлово-комунальних послуг не свідчить про виконання ним обов`язків, передбачених ст. 68 ЖК. Зазначає, що знаходження у квартирі деяких речей відповідача, не вказує на постійне його проживання та користування нею.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Проценко Ю.Л. просить рішення суду залишити без змін як законне і обґрунтоване, а апеляційну скаргу - без задоволення.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 і його представник адвокат Матяш Д.Ю. вимоги апеляційної скарги підтримали на умовах, викладених у ній, і просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 і його представник - адвокат Проценко Ю.Л. проти вимог апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін як законне та обґрунтоване, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Відповідач ОСОБА_3 , повідомлена в установленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання, до суду не з`явилася, що відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, позовних вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено наступні обставини справи й відповідні їм правовідносини.

19.11.1991 ОСОБА_1 та членам його сім`ї: дружині - ОСОБА_7 , доньці - ОСОБА_8 та сину ОСОБА_2 видано ордер на право заняття двокімнатної квартири АДРЕСА_1 (а.с. 4-6).

Між позивачем та КП «Хмільницька ЖЕК» укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, а також заведено відповідні розрахункові книжки (а.с. 8, 13-14).

Відповідно до довідок Відділу ведення реєстру територіальної громади Хмільницької міської ради Вінницької області № 17-36/880 від 04.03.2020, 17-31/813, 17-31/814 від 27.08.2020 (а.с. 7, 35, 36), а також відміток в паспортах позивача та відповідачів (а.с. 3, 51-52, 75) встановлено, що позивач та відповідачі зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з довідками голови вуличного комітету вул. Монастирська (раніше Кірова), засвідчених Хмільницькою міською радою Вінницької області (а.с. 9-12) відповідачі у спірній квартирі не проживають з квітня 1997.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло.

Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Відповідно до статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до частини першої статті 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

У частині третій статті 71 ЖК Української РСР наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.

Згідно зі статтею 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 12 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.

При розгляді справ про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності.

Саме причини та строк не проживання відповідача у спірному житловому приміщенні є предметом доказування в справі про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , як на підставу своїх позовних вимог, посилався на те, що відповідач ОСОБА_2 понад шість місяців (близько 10 років) не проживає у квартирі АДРЕСА_1 без поважних причин, не піклується та не цікавиться зазначеним житлом, що є підставою для визнання його таким, що втратив право користування спірним майном.

Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_2 вказував на те, що він є учасником бойових дій, на даний час перебуває на службі у зоні АТО, а тому тимчасово не проживає квартирі, при цьому здійснює оплату за житлово-комунальні послуги. Крім того зазначав, що батьком чиняться перешкоди у користуванні кватирою, зокрема він не дозволяє йому там проживати, оскільки здає його кімнату в оренду, а тому в 2019 році він вимушений був в присутності працівників поліції змінити вхідний замок.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині вимог до ОСОБА_2 , суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів відсутності відповідача ОСОБА_2 у спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин, оскільки останній перебуває на військовій службі.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Згідно з частинами 4, 5 статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян, або прав державних і громадських організацій.

Статтею 71 цього Кодексу встановлено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Згідно з пунктом 1 статті 71 ЖК Української РСР жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках, зокрема: призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період - протягом усього періоду проходження військової служби, а якщо під час її проходження вони отримали поранення, інше ушкодження здоров`я та перебувають на лікуванні в медичних закладах або потрапили в полон чи визнані безвісно відсутніми - на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у районних (міських) військових комісаріатах після звільнення з військової служби після закінчення ними лікування в медичних закладах, незалежно від строку лікування, повернення з полону, скасування рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою чи ухвалення судом рішення про оголошення особи померлою.

Доводи апеляційної скарги по те, що докази перебування відповідача у зоні ООС відсутні, а відтак відсутні підстави для відмови в задоволенні позову, спростовуються матеріалами справи, зокрема, наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 № 173 від 20.12.2014 про призначення ОСОБА_2 на посаду розвідника 7 розвідувально-ударного відділення 3 розвідувально-ударного взводу розвідувально-ударної роти (а.с. 71); довідкою військової частини НОМЕР_2 від 17.09.2020 № 04/1177 за змістом якої сержант ОСОБА_2 перебуває на військовій службі у цій військовій частині з 26.06.2019 по теперішній час (а.с. 109).

Отже, тимчасова відсутність у спірній квартирі відповідача була викликана об`єктивними обставинами, але останній не втратив інтересу до квартири як свого постійного місця проживання.

При цьому судом вірно враховано, що відповідач вселився та був зареєстрований у спірній квартирі на законних підставах, як дитина (член сім`ї) уповноваженого квартиронаймача, іншого житла у власності чи на праві користування не має.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Аналогічні роз`яснення містяться у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України N 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

При цьому під тимчасовою відсутністю розуміються такі випадки, коли особа протягом певного часу не проживає в жилому приміщенні, але інтересу щодо користування ним не втрачає в силу закону. Тимчасова відсутність повинна нести безперервний характер. Якщо особа повертається на місце проживання, вважається, що переривається і строк тимчасової відсутності. Разом з тим, обставиною, яка перериває шестимісячний строк, не можуть вважатися епізодичні появи особи не з метою постійного проживання, а з метою лише утримати за собою житло.

Саме такий висновок зроблено Верховним Судом та викладено у постановах від 24 жовтня 2018 року у справі N 490/12384/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі N 760/13113/14-ц, від 09 червня 2020 року у справі N 279/4963/17 , що враховуються судом і у даній справі у відповідності до положень частини 4 статті 263 ЦПК України.

Є безпідставними та відхиляються колегією суддів доводи апеляційної скарги про те, що попри зареєстроване місце проживання у спірній квартирі ОСОБА_2 проживав зі своєю матір`ю у м. Томашпіль, а тому твердження суду, що будь-якого іншого житла він немає не відповідає дійсності.

Так, згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Європейський Суд з прав людини у рішенні «Кривіцька і Кривіцький проти України» від 02.12.2010 зазначив, що в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах - воно залежить від низки фактичних обставин, до числа яких, зокрема, відноситься існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_2 набув право власності або право постійного користування іншим житлом.

Відхиляються колегією суддів і посилання апелянта на те, що відповідач ОСОБА_2 не сплачував житлово-комунальні послуги на утримання спірної квартири протягом усього часу реєстрації в ній, а лише в травні 2019 року здійснив таку оплату, оскільки наявність заборгованості у відповідача за комунальні послуги, не є підставою згідно зі статями 71, 72 ЖК Української РСР для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, тому що не свідчать про втрату інтересу відповідача до спірного житла.

Крім того, позивач не позбавлений можливості стягнення понесених ним витрат на оплату за комунальні послуги з відповідача, у тому числі у судовому порядку при наявності заборгованості.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях частина 6 статті 81 ЦПК України.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У порушення вимог статті 81 ЦПК України, яка покладає обов`язок на кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, позивачем не ОСОБА_2 у спірній квартирі понад шість місяців та інформації щодо причин його відсутності у спірному приміщенні.

Інші доводи апеляційної скарги фактично не містять посилань не незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, порушення судом норм матеріального або процесуального права, зводяться лише до незгоди з постановленим судовим рішенням.

Отже колегія суддів вважає, що в межах предмету апеляційного оскарження суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідивши обставини справи, надавши належну оцінку наявним у справі доказам, ухвалив рішення про задоволення позовних вимог з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, Суд,

постановив:
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Матяша Дмитра Юрійовича залишити без задоволення, а рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 15 грудня 2020 року, - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий І.М. Стадник

Судді М.В.Матківська

В.В.Сопрун