Справа № 579/305/21
У Х В А Л А

про відмову у забезпеченні позову

01 березня 2021 року м. Кролевець

Суддя Кролевецького районного суду Сумської області Придатко В.М., розглянувши заяву про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 в особі представника позивача адвоката Гудзевич Інни Андріївни до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей та сім`ї Кролевецької районної державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини з батьком та стягнення аліментів на дитину,

встановив:

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , через представника адвоката Гудзевич Інну Андріївну, адреса робочого місця адвоката: 01001, м. Київ, вул. Хрещатик, 7/11, оф. 327, звернувся із позовом до ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , про визначення місця проживання дитини сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком та стягнення аліментів на дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щомісячно у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітків (доходів), але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Одночасно із позовною заявою ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову, у якій просить заборонити виїзд малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за межі території України до набрання рішенням по справі законної сили та заборонити ОСОБА_2 вивозити та надавати дозвіл іншим особам вивезення малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за межі України до набрання рішенням по справі законної сили.

Заява мотивована тим, що ОСОБА_2 на підставі дозволу, отриманого від заявника ОСОБА_1 04.11.2020 вивезла малолітню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до Італійської Республіки з заявленою метою туристичної подорожі на період з 15.11.2020 року по 15.12.2020 року, однак 15.12.2020 року малолітня ОСОБА_3 до України не повернулась, її повернення відбулося лише у лютому 2021 року. У спілкуванні ОСОБА_2 повідомила, що збирається одружитися у Італійській Республіці та хоче вивезти малолітню ОСОБА_3 на постійне місце проживання, що в подальшому може унеможливлювати виконання рішення суду.

Відповідно до частини першої статті 149 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно із частиною другою статті 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, забороною вчиняти певні дії.

Згідно із частиною першою статті 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Частиною сьомою статті 153 ЦПК України передбачено, що про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

Розглянувши заяву про забезпечення позову, повно, об`єктивно та всебічно дослідивши доводи представника позивача, суд приходить до висновку про те, що вимоги заяви задоволенню не підлягають, з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

У ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли: 1) він обізнаний з відомостями, що становлять державну таємницю, - до закінчення терміну, встановленого статтею 12 цього Закону; 3) стосовно нього у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, застосовано запобіжний захід, за умовами якого йому заборонено виїжджати за кордон, - до закінчення кримінального провадження або скасування відповідних обмежень; 4) він засуджений за вчинення кримінального правопорушення - до відбуття покарання або звільнення від покарання; 5) він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів; 9) він перебуває під адміністративним наглядом Національної поліції - до припинення нагляду. Тимчасове обмеження права громадянина України на виїзд з України у випадках, передбачених частинами першою та шостою цієї статті, запроваджується в порядку, передбаченому законодавством. У разі запровадження такого обмеження орган, що його запровадив, в одноденний строк повідомляє про це громадянина України, стосовно якого запроваджено обмеження, та центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.

Згідно із п.п. 4, 5, 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

У частині другій ст. 149 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У частині першій ст. 150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується: забороною вчиняти певні дії; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що в цивільному процесуальному законодавстві відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження в порядку, передбаченому статтями 149-150 ЦПК України застосувати заборону виїзду за межі України, як спосіб забезпечення позову.

Викладене відповідає правовій позиції, яка міститься в Постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року, у справі №643/5842/16-ц.

Враховуючи викладене, судом встановлено, що обраний спосіб забезпечення позову шляхом заборони виїзду малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за межі України, не відповідає вимогам ст.150 ЦПК України, а тому в задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Гудзевич І.А. про забезпечення позову, слід відмовити.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст.149-153, 260-261 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити представнику позивача ОСОБА_1 - адвокату Гудзевич І.А. у задоволенні заяви про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 в особі представника позивача адвоката Гудзевич Інни Андріївни до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей та сім`ї Кролевецької районної державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини з батьком та стягнення аліментів на дитину.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Сумського апеляційного суду через Кролевецький районний суд Сумської області протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання.

Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на її апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу було подано протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвалу складено та підписано 01 березня 2021 року.

Суддя В. М. Придатко