Житомирський апеляційний суд
Справа №296/1163/21 Головуючий у 1-й інст. Анциборенко Н. М.
Категорія 80 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Павицької Т.М., Миніч Т.І.

з участю секретаря судового засідання Ляшук М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 296/1163/21 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заробітної плати

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 27 липня 2021 року, ухвалене суддею Анциборенко Н.М. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в кінцевій редакції якого просив стягнути з відповідача заробітну плату, недоплачену при звільненні, в сумі 5269, 47 грн.; винагороду за 2017 рік з урахуванням пропорційності відпрацьованого часу та індексу інфляції за 2018-2020 роки в сумі 1597,48 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 235 546, 40 грн.; витрати з надання правової допомоги.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що наказом №57 від 14.07.1992 його було прийнято на роботу до відповідача, а наказом № 69/ОС від 01.12.2017 -звільнено. 17.01.2018 він звернувся до керівника підприємства з проханням в добровільному порядку зробити перерахунок заробітної плати з квітня 2017 року по час звільнення з урахуванням надбавки за шкідливі умови праці, з урахуванням виплати за понаднормову працю та премії за листопад 2017 року, але вимога залишилася без належного реагування. У зв`язку із наведеним, змушений був звернутися до суду із даним позовом.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 27 липня 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заробітну плату, яка не доплачена при звільненні, в сумі 5 269 грн. 47 коп., винагороду за 2017 рік з урахуванням пропорційності відпрацьованого часу та індексу інфляції за 2018-2020 роки в сумі 1 597 грн. 48 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 235 546 грн. 40 коп., витрати з надання правової допомоги в сумі 6 000 грн. 00 коп.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду АТ «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що вказаний позов подано із пропуском тримісячного строку, визначеного ст. 233 КЗпП України. Вказує, що поза увагою суду першої інстанції залишилась та обставина, що задоволення вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у цій справі - № 296/1163/21 фактично є покладенням подвійної відповідальності на роботодавця, оскільки в справі № 296/10359/17 вже було вирішено питання стосовно стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за аналогічний період. Крім цього зазначає, що позивачем не було сплачено судовий збір за вимогу про стягнення середнього заробітку при поданні позовної заяви.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах із АТ «Українська залізниця» та працював на посаді водія автотранспортних засобів.

Наказом №69/ос від 01.12.2017 позивач був звільнений із займаної посади за власним бажанням.

Вирішуючи спір в частині стягнення середнього заробітку, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості даної вимоги та дійшов висновку про можливість її задоволення у повному обсязі, стягнувши із відповідача 235 546, 40 грн.

Колегія суддів не може погодитись із висновком суду першої інстанції з таких підстав.

05.12.2019 рішенням Корольовського районного суду м. Житомира у справі у справі №296/10359/17 було частково задоволено позов ОСОБА_1 , поданий до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», а саме судом визнано незаконним та скасовано наказ №139 від 27.10.17 про переміщення; визнано незаконним та скасовано наказ про притягнення до дисциплінарної відповідальності №14 від 10.11.17; визнано незаконним та скасовано наказ про притягнення до дисциплінарної відповідальності №18 від 01.12.17; визначено формулювання звільнення ОСОБА_1 : «01.12.2017 звільнений з роботи за власним бажанням у зв`язку із невиконанням власником законодавства про працю, ч.3 ст.38 КЗпП України»; стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 : 628, 65 грн. недоплаченої вихідної допомоги; 164,72 грн. безпідставно утриманих коштів; 120569,10 грн. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку; 2500 грн. на відшкодування завданої моральної шкоди. В задоволенні решти вимог відмовлено (а.с.21-27).

24.06.2020 постановою Житомирського апеляційного суду рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 05.12.2019 змінено, збільшено суму недоплаченої вихідної допомоги з 628,65 грн. до 1379,25 грн., суму середнього заробітку за час затримки розрахунку з 120569,10 грн. до 125468, 32 грн. та дату звільнення з 01.12.2017 на 30.11.2017 (а.с.28-35).

Так, цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Відповідно до ст. 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відтак, встановивши, що постановою Житомирського апеляційного суду від 24 червня 2020 року із відповідача вже було стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 125 468, 32 грн., суд першої інстанції безпідставно стягнув із АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 235 546, 40 грн., до складу якої фактично входить 125 468, 32 грн., стягнутих апеляційним судом у справі №296/10359/17.

Тобто, в даному випадку обґрунтованою сумою середнього заробітку, про стягнення якої може ставитись питання позивачем, є 110 078 грн. 08 коп. (235 546,40 грн. 125 468, 32 грн.).

Відтак, рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягає зміні шляхом зменшення вказаної суми.

Втім, вирішуючи питання щодо обґрунтованості розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню із відповідача, у даній конкретній справі колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) дійшла висновку про те, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

В даній справі колегією суддів Великої Палати Верховного Суду встановлено, що сума компенсації позивачу за роботу у вихідні дні (3 443,88 грн), є більш ніж у сто разів меншою ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (419 005,39 грн), і тому суд касаційної інстанції прийшов до висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, є розмір середнього заробітку в сумі 11 000,00 грн.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У цій справі з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, колегія суддів вважає, що вказані вимоги підлягають до часткового задоволення із визначенням середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 10 000 грн.

В решті рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 27 липня 2021 року АТ «Українська залізниця» не оскаржується, у зв`язку із чим судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Враховуючи встановлені обставини справи та досліджені докази, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження в суді апеляційної інстанції, тому апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду зміні. Позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають частковому задоволенню. З відповідача на його користь належить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 10 000 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що позов подано із пропуском тримісячного строку, визначеного ст. 233 КЗпП України є безпідставними з огляду на таке.

У пункті 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу вказано, що «за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним».

У справі, що переглядається встановлено, що позивача звільнено з роботи 01 грудня 2017 року, доказів того, що відповідачем проведено виплату заробітної плати у розмірі 5269, 47 грн. матеріали справи не містять, а тому строк звернення до суду з позовом не пропущено.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Оскільки апеляційну скаргу відповідача задоволено частково, позивач в ході розгляду апеляційної скарги використовував своє право на отримання правничої допомоги у вигляді подання відзиву на апеляційну скаргу, участі адвоката у судових засідання, подав розрахунок на підтвердження оплати правничої допомоги на суму 4900грн, колегія суддів вважає, що вимоги позивача про стягнення витрат на правничу допомогу підлягають до часткового задоволення шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 3500 грн. витрат на правничу допомогу (2000 грн.- відзив на апеляційну скаргу та 1500 грн участь у судовому засіданні). В решті вимог необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 27 липня 2021 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку змінити, зменшивши суму стягнення з 235 546 грн. 40 коп. до 10 000 грн. 00 коп.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 3500 грн. витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення.

Повний текст постанови складено 24.12.2021.

Головуючий Судді