Постанова

Іменем України

20 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 653/1986/19

провадження № 61-15001св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Херсонського апеляційного суду від 12 серпня 2021 року у складі колегії суддів: Склярської І. В., Пузанової Л. В., Чорної Т. Г.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2019 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позов мотивовано тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 02 квітня 2009 року відповідач отримав кредит у розмірі 29 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі, встановленому «Тарифами Банку», що діють на дату нарахування та викладені на банківському сайті з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п. 5.5 договору, який складається з підписаної відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, Умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами банку.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між позивачем та відповідачем договір, що підтверджується підписом відповідача в заяві.

В порушення вимог закону та умов договору відповідач зобов`язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на

30 квітня 2019 року за відповідачем утворилася заборгованість у сумі

227 952,55 грн, яка складається з: 2 700,00 грн - заборгованість за кредитом,

220 445,36 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом,

4 807,17 грн - пеня та комісія.

АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість в сумі 126 245,24 грн, яка складається з: 2 700,02 грн - заборгованість за кредитом, 123 545,22 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом з 02 квітня 2009 року по 31 липня 2018 року, та судові витрати.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 02 березня

2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість в сумі

2 700,02 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір сплачений позивачем при зверненні до суду в сумі 1 921,00 грн.

Суд обґрунтував рішення тим, що у заяві позичальника від 02 квітня 2009 року не зазначена процентна ставка, матеріали справи не містять підтверджень, що саме додані позивачем до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку; витяг з Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті банку не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.

Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які надані позивачем, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину укладеного між сторонами кредитного договору шляхом підписання заяви-анкети.

Також, суд першої інстанції зазначив, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а тому дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь банку заборгованості в сумі 2 700,02 грн (тіло кредиту) та про відмову у задоволенні решти позовних вимог.

Не погоджуючись з рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 02 березня 2020 року, АТ КБ «ПриватБанк» оскаржило його в апеляційному порядку, шляхом подання 18 травня 2020 року апеляційної скарги.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Херсонського апеляційного суду від 30 червня 2020 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 02 березня 2020 року в оскаржуваній частині скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами за договором б/н від 02 квітня 2009 року відмовлено за пропуском строку позовної давності.

Щодо апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 02 березня 2020 року, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, шляхом подання 29 липня 2021 року апеляційної скарги.

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 12 серпня 2021 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення відмовлено.

У відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 02 березня 2020 року відмовлено.

Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_1 пропущено річний строк на апеляційне оскарження рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 02 березня 2020 року, а підстав для поновлення річного строку, передбачених частиною другою статті 358 ЦП України, апеляційним судом не встановлено.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

03 вересня 2021 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Херсонського апеляційного суду від 12 серпня 2021 року та направити справу до суду апеляційної інстанції для розгляду апеляційної скарги по суті.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 не був ознайомлений з текстом рішення суду першої інстанції, оскільки він його не отримував взагалі. Про існування вказаного рішення йому стало відомо лише після того, коли з його пенсії було утримана частка. Рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 02 березня 2020 року, як вказує заявник було отримано лише 03 червня

2021 року.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 02 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Генічеського районного суду Херсонської області.

24 листопада 2021 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи

Апеляційним судом встановлено, що 02 березня 2020 року Генічеський районний суд Херсонської області ухвалив рішення, яким стягнув з ОСОБА_1 на користь

АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість в сумі 2 700,02 грн та 1 921,00 грн судових витрат.

18 травня 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» подало на рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 02 березня 2020 року апеляційну каргу.

18 червня 2020 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв?язку подав до Херсонського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк», зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_1 вказує на законність та обґрунтованість рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 02 березня 2020 року в частині, що оскаржує банк.

30 червня 2020 року Херсонський апеляційний суд виніс постанову, якою апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задовольнив частково, рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 02 березня 2020 року в оскаржуваній частині скасував та ухвалив нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами за договором б/н від 02 квітня 2009 року відмовив.

29 липня 2021 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 02 березня 2020 року.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини другої статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 521/2816/15-ц (провадження

№ 61-14230сво18) з подібними правовідносинами викладені висновки щодо застосування норм процесуального права у випадку, коли вирішується питання про поновлення строку оскарження зі спливом значного періоду часу.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Європейський суд з прав людини неодноразово зауважував, що: «вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією з таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження» (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року); «одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами».

Якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків.

У цій справі національне законодавство на час подій не обмежувало дискреційні повноваження судів щодо часу або підстав для поновлення пропущеного строку. Сама концепція «поважних причин», згідно з якою національні суди виправдали відновлення провадження у справі заявника, не є чіткою. За таких обставин для національних судів ще важливішим було вказати причини свого рішення про поновлення пропущеного строку і відновлення провадження у справі заявника.

Під час оцінки поважності причин пропуску строку слід звертати увагу не лише на об`єктивні, а й суб`єктивні чинники, зокрема поведінку особи, що свідчить про її наміри реалізувати процесуальні права. Згідно з усталеною судовою практикою поважними визнаються обставини, які виникли або тривали протягом строку звернення до суду оскарження, є об`єктивними, не залежать від дій особи і пов`язані з дійсними істотними перешкодами для своєчасного звернення до суду в конкретній справі.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 18 червня

2020 року у справі № 826/13606/16 (провадження № К/9901/4240/19.

Установивши відсутність обґрунтованих, об`єктивних, таких, що не залежать від дій особи і пов`язаних з дійсними істотними перешкодами, причин для своєчасного звернення до суду в конкретній справі з апеляційною скаргою, апеляційний суд зробив правильний висновок про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 02 березня 2020 року у зв?язку із пропуском річного строку звернення до суду з апеляційною скаргою. При цьому апеляційний суд встановив, що ОСОБА_1 був обізнаний про рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 02 березня 2020 року про що свідчить його відзив на апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк». Крім того, під час проголошення рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 02 березня 2020 року, був присутнім представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , що підтверджується протоколом судового засідання від 02 березня 2020 року (а. с. 96).

Аргументи заявника про те, що рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 02 березня 2020 року він отримав лише 03 червня 2021 року є неприйнятними, оскільки з матеріалів справи вбачається, що 07 травня 2020 року на адресу ОСОБА_1 було відправлено рішення Херсонського районного суду Херсонської області від 02 березня 2020 року (а. с. 104), яке заявником було отримано 22 червня 2020 року, про що свідчить власноручний підпис заявника про отримання кореспонденції на зворотньому рекомендовано повідомленні про вручення поштового відправлення (а. с. 157).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а ухвалу Херсонського апеляційного суду від 12 серпня 2021 року- без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Херсонського апеляційного суду від 12 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

М. Є. Червинська