Постанова

Іменем України

22 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 203/3778/14-ц

провадження № 61-14978св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Перша дніпровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Орлов Олег Анатолійович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська у складі судді Католікяна М. О. від 23 березня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду у складі колегії суддів: Красвітної Т. П., Свитсунової О. В., Єлізаренко І. А., від 21 липня 2021 року.

Зміст позовної заяви та її обґрунтування

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Перша дніпровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Орлов О. А., про визнання заповітів недійсними.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовала тим, що у грудні 2013 року помер її батько ОСОБА_6 , який за життя 23 листопада 2001 року склав заповіт на все майно на її користь. Вказувала, що при зверненні до нотаріуса вона дізналася про наявність ще двох заповітів батька від 03 вересня 2010 року та від 11 грудня 2013 року (за кілька днів до його смерті), складених на ім`я відповідачів. ОСОБА_1 стверджувала, що на час складання заповіту батькові було 84 роки, в останні роки життя у нього розвинувся атеросклероз і почастішали випадки несприйняття дійсних подій, що супроводжувалося розладом особистості, поведінки та галюцинаціями.

З лютого 2010 року батько почав лікування у психіатра, перебував на обліку в Дніпропетровській міській лікарні та отримував останні роки перед смертю медикаментозне лікування у зв`язку із розладом психіки. У березні 2010 року за даними медичної картки батьку був поставлений діагноз - розлад особистості, судинний генез (церебросклероз, виражений психоорганічний синдром). На думку позивачки, батько склав останні два заповіти, не усвідомлюючи значення своїх дій.

Посилаючись на зазначені обставини, уточнивши позовні вимоги, позивачка просила визнати недійсними заповіт ОСОБА_6 від 03 вересня 2010 року, посвідчений Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим номером 10-1620, на ім`я ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та заповіт ОСОБА_6 від 11 грудня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Орловим О. А. за реєстровим номером 1631, на ім`я ОСОБА_5 .

Основний зміст та мотиви рішення суду першої інстанції

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2018 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним заповіт, складений ОСОБА_6 11 грудня 2013 року на ім`я ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Орловим О. А. за реєстраційним номером 1631.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська

від 25 травня 2018 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_6 при складанні 11 грудня 2013 року заповіту на ім`я ОСОБА_5 , який посвідчений приватним нотаріусом Орловим О. А., не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що встановлено висновками трьох посмертних судово-психіатричних експертиз. Відмовляючи у задоволенні позову у частині визнання недійсним заповіту від 03 вересня 2010 року, суд першої інстанції виходив із того, що належних, допустимих і достатніх доказів, які б вказували на те, що ОСОБА_6 під час складання цього заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, в матеріалах справи не міститься. Районний суд зазначив, що проведеною у справі повторною судово-психіатричною експертизою не було встановлено обставин, які б давали можливість визнати вказаний заповіт недійсним з підстав, передбачених частиною першою статті 225 ЦК України.

Основний зміст та мотиви постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 липня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2018 року в частині відмови у визнанні недійсним заповіту, складеного ОСОБА_6 03 вересня 2010 року на ім`я ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , а також додаткове рішення від 25 травня 2018 року скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 в зазначеній частині задоволено.

Визнано недійсним заповіт, складений ОСОБА_6 03 вересня 2010 року на ім`я ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , посвідчений Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим номером 10-1620.

В іншій частині рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2018 року залишено без змін.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання недійсним заповіту від 11 грудня 2013 року. Разом з тим, встановивши, що ОСОБА_6 при складанні заповіту 03 вересня 2010 року на ім`я ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , який посвідчений Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим номером 10-1620, виявляв ознаки органічних психічних розладів та не міг усвідомлювати значення своїх дій й керувати ними, що встановлено висновками двох посмертних судово-психіатричних експертиз, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для визнання недійсним заповіту від 03 вересня 2010 року. Апеляційний суд зазначив, що висновок судово-психіатричного експерта від 20 вересня 2016 року

№ 31, складений Українським науково-дослідним інститутом соціальної і судової психіатрії та наркології Міністерства охорони здоров`я України, не спростовує висновків щодо наявності підстав для визнання недійсним заповіту від 03 вересня 2010 року, оскільки у висновку № 31 від 20 вересня 2016 року не надано відповіді на питання щодо здатності ОСОБА_6 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент складання заповіту 03 вересня 2010 року.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2021 року, ОСОБА_3 просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на застосування судами попередніх інстанцій норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі

№ 6-9цс12, від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1531цс16, у постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 359/3849/14-ц,

від 30 січня 2019 року у справі № 462/3286/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України), а також на те, що суди встановили обставини, які мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, й необґрунтовано відхилили клопотання щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги обґрунтовані тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що підставою для визнання заповіту недійсним згідно

статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними. ОСОБА_3 вказує, що суди неправильно оцінили докази у їх сукупності, не дослідили медичну карту ОСОБА_6 та безпідставно не врахували доводи щодо наявності розбіжностей між оригіналом та дублікатом цієї карти. Посилається на те, що фактично суди допустили однобічність у дослідженні доказів. Особа, яка подала касаційну скаргу, вважає, що суди неправильно застосували положення статті 1254 ЦК України та не врахували, що права позивачки не були порушенні при складанні заповіту від 11 грудня 2013 року.

Ухвалою Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

Ухвалою Верховного Суду від 14 грудня 2021 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Короткий зміст відзивів на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити касаційну скаргу ОСОБА_3 без задоволення, а рішення суду першої інстанції у нескасованій під час апеляційного перегляду частині та постанову суду апеляційної інстанції - без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість. Заявниця стверджує, що доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та зводяться до переоцінки доказів. Вважає, що її право порушено оскарженими заповітами, оскільки неможливо захистити право спадкоємця за першим заповітом, скасовуючи тільки другий при множині заповітів.

У відзивах на касаційну скаргу ОСОБА_2 і ОСОБА_5 погодилися з доводами касаційної скарги ОСОБА_3 та заперечень не висловили.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_8 є дочкою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

23 листопада 2001 року ОСОБА_6 склав заповіт, посвідчений Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою і зареєстрований у реєстрі за № 6-7363, яким заповів усе належне йому майно ОСОБА_1 .

03 вересня 2010 року ОСОБА_6 склав заповіт, посвідчений Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою і зареєстрований у реєстрі за № 10-1620, яким заповів усе належне йому майно у рівних частках ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

11 грудня 2013 року ОСОБА_6 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу

Орловим О. А. і зареєстрований у реєстрі за № 1631, яким заповів усе належне йому майно ОСОБА_5 . У зв`язку з тим, що ОСОБА_6 не міг самостійно прочитати текст вказаного вище заповіту, заповіт був посвідчений у присутності свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 і підписаний особисто ОСОБА_6 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції 26 грудня 2013 року.

Згідно копії спадкової справи № 3/2014, заведеної 09 січня 2014 року П`ятою дніпровською державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_6 , із заявами про прийняття спадщини звернулись 09 січня 2014 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4

ОСОБА_6 проживав та був зареєстрований у будинку АДРЕСА_1 з 23 березня 1965 року по час смерті. З 14 лютого

2011 року ОСОБА_1 зареєстрована у будинку

АДРЕСА_1 .

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2012 року у справі № 2о-63/2011, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2013 року, відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_6 недієздатним та призначення опікуна. Відмовляючи у задоволенні заяви, суди виходили із того, що ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів щодо наявності у ОСОБА_6 хронічного, стійкого психічного розладу, внаслідок чого останній не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. Суди встановили, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 склались неприязні стосунки з приводу користування житловим будинком.

11 грудня 2014 року комунальним закладом «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради було складено акт судово-психіатричного експерта № 45, згідно з яким ОСОБА_6 на час складання заповітів 03 вересня 2010 року та 11 грудня 2013 року виявляв ознаки хронічного стійкого психічного розладу у формі судинної деменції; за своїм психічним станом у вказаний період часу ОСОБА_6 не міг розуміти значення своїх дій і керувати ними.

Згідно висновку судово-психіатричного експерта від 20 вересня 2016 року № 31, складеного Українським науково-дослідним інститутом соціальної і судової психіатрії та наркології Міністерства охорони здоров`я України, визначити психічний стан ОСОБА_6 та вирішити питання щодо його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент складання заповіту 03 вересня 2010 року не є можливим. ОСОБА_6 на момент складання заповіту 11 грудня 2013 року виявляв тяжкий психічний розлад у формі судинної деменції і за своїм психічним станом був нездатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Висновком повторної судово-психіатричної експертизи від 20 березня

2021 року № 5, складеним Державною установою «Науково-дослідний інститут психіатрії Міністерства охорони здоров`я України», визначено, що ОСОБА_6 на момент складання заповіту 03 вересня 2010 року виявляв ознаки органічних психічних розладів судинного ґенезу з вираженим психоорганічним синдромом і маячними включеннями, внаслідок чого за своїм психічним станом не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. На момент складання заповіту 11 грудня 2013 року ОСОБА_6 виявляв тяжкий психічний розлад у формі судинної деменції і за своїм психічним станом був нездатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Судово-психіатричний експерт у висновку № 5 від 20 березня 2021 року встановив наступні факти:

за життя ОСОБА_6 тривалий час хворів рядом соматичних захворювань таких як гіпертонічна хвороба, ішемічна хвороба серця;

до 2010 року до лікарів психіатрів не звертався; у 1983 році мав скарги на поганий сон, дратівливість, емоційну лабільність; психічний стан погіршився після стресу, отримував амбулаторне лікування з діагнозом: «Неврастенія»;

у 2007 році внаслідок церебрального атеросклерозу (неврологічна і патологія як наслідок тривалого органічного ураження головного мозку судинного ґенезу) ОСОБА_6 був визнаний непридатним до робіт на висоті і переведений на іншу посаду, без особливих вимог до психічного стану;

у лютому 2009 року під час стаціонарного лікування в Українському державному науково-дослідному інституті медико-соціальних проблем інвалідності невропатологом було виявлено психічні розлади внаслідок органічного ураження головного мозку судинного ґенезу у вигляді зниження когнітивних функцій, емоційної лабільності, астенізації; за направленням з цього ж закладу у лютому 2010 року був скерований на консультацію до психіатра;

вперше оглядався психіатром 04 березня 2010 року; був встановлений діагноз: «Розлад особистості і поведінки судинного ґенезу (ГХ, церебросклероз), виражений психоорганічний синдром, експлозивний варіант з виходом в деменцію»;

у вересні 2010 року під час стаціонарного лікування у Дніпропетровській міській багатопрофільній клінічній лікарні №4 невропатологом теж були констатовані інтелектуально-мнестичні розлади, рекомендована консультація психіатра; при огляді психіатра 09 вересня 2010 року не було відмічено раніше діагностованих психічних порушень (доступний контакту, орієнтований правильно, астенічний, маячення і галюцинацій не виявляє, функції пам`яті та інтелекту - вікові, критичний; діагноз: астенічний синдром з агрипнічним компонентом на фоні основного захворювання, рекомендовано гідазепам);

у наступному об`єктивному огляді ОСОБА_6 психіатром 15 березня

2011 року зафіксовані наростаючі психічні розлади інтелектуально-мнестичної сфери з маячноподібними висловлюваннями відношення стосовно доньки. Діагноз: «Органічне ураження головного мозку судинного ґенезу, психоорганічний синдром?»;

станом на 2013 рік у ОСОБА_6 мало місце очевидне поглиблення інтелектуально-мнестичної дефіцитарності до ступеню судинної деменції, про що свідчить аналіз мовної продукції підекспертного на наявних фонограмах судових засідань 05 лютого 2013 року, 07 червня 2013 року та 26 червня 2013 (формально правильно відповідаючи на прості запитання, ОСОБА_6 демонстрував недостатнє осмислення ситуації, нерозуміння деяких питань, некоригованість поведінки та порушення критики);

починаючи з 2007 року, медичні записи з різних медичних установ щодо психічно стану ОСОБА_6 (за виключенням запису від 09 вересня

2010 року), узгоджено відображають прогредієнтний перебіг органічної психічної патології з наростанням у нього інтелектуально-мнестичних розладів до ступеню клінічно вираженого недоумства у 2013 році.

При розгляді справи були допитані свідки, досліджені характеристики ОСОБА_6 за місцем проживання та роботи.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217

ЦК України).

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою яка не мала на це права, а також заповіт, складений

з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів.

Згідно з частиною першою статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (частина перша статті 225 ЦК України).

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу.

Оскільки у частині першій статті 225 ЦК України вживається термін «момент» вчинення правочину, то в разі призначення психіатричної експертизи слід ставити перед експертом запитання стосовно конкретно визначеного відрізку часу, оскільки психічний стан особи може змінюватись.

Висновок про недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи у справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, інші докази (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, від 28 вересня 2016 року

№ 6-1531цс16, у постановах Верховного Суду: від 14 листопада 2018 року у справі № 359/3849/14-ц (провадження № 61-5896св18),від 19 червня

2019 року у справі № 554/11179/13-ц (провадження № 61-30685св18),

від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 (провадження

№ 61-837св19), від 27 жовтня 2021 року у справі № 182/6521/16 (провадження № 61-1461св21), від 10 листопада 2021 року у справі

№ 212/1409/18 (провадження № 61-9053св21).

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені

в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили

і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 110 ЦПК України).

Вирішуючи спір, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову і визнання заповітів недійсними, оскільки згідно з висновками судово-психіатричної експертизи від 20 вересня 2016 року № 31, складеного Українським науково-дослідним інститутом соціальної і судової психіатрії та наркології Міністерства охорони здоров`я України, та повторної судово-психіатричної експертизи від 20 березня 2021 року № 5, складеного Державною установою «Науково-дослідний інститут психіатрії Міністерства охорони здоров`я України», ОСОБА_6 на момент складання та підписання заповіту від 03 вересня 2010 року та заповіту від 11 грудня 2013 року за своїм психічним станом на той час не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, отже встановлено абсолютну неспроможність ОСОБА_6 на укладання вказаних правочинів.Доводи касаційної скарги про неналежність та недопустимість цих доказів є безпідставними та необґрунтованими, оскільки висновок повторної судово-психіатричної експертизи від 20 березня 2021 року є достатньо повним та однозначним, доказів складення висновку експерта з порушенням чинного законодавства відповідачами не надано. Інші докази у справі висновків експертів не спростовують.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Порушень порядку надання та отримання доказів не встановлено, судами зроблена належна правова оцінка доказів.

Колегія суддів не бере до уваги посилання касаційної скарги на неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України та Верховного Суду, оскільки висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у зазначених заявником постановах.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

За змістом статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції у нескасованій під час апеляційного перегляду частині та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишитибез задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2018 року у нескасованій за результатами апеляційного перегляду частині та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 липня 2021 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта