Провадження № 2/638/6619/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2021 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Семіряд І.В.,

за участю секретаря Подосокорської А.О.,

за участю

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Ректора Харківського національного медичного університету Капустника Валерія Андрійовича про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі, стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

12.11.2021 ОСОБА_1 звернулась до суду з зазнаечним позовом. В обгрунтування якого вказує, що працює на посаді завідувача сектору інформаційних технологій наукової бібліотеки Харківського національного медичного університету. У листопаді 2021 у позивача відповідач виммагав медичну інформацію щодо вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 та безпідставно обмежив право працівника щодо повноцінної роботи. 09.11.2021 ОСОБА_1 було вручено наказ про відстрочення від роботи без збереження заробітної плати з 08.11.2021. В жодному докмуенті, що підписаний між позивачем та відповідачем, зобов`язання робити профілактичні щеплення з боку позивача відсутні, так саме і не передбачено повноважень відповідача на відсторонення позивача від роботи з підстав відсутності профілактичних щеплень. Крім того, відповідач примушує співробітника , який нещодавно перехворів і має високий титр антитіл до COVID-19 , має природній імунітет, зробити щеплення. НА сьогодні не встановлено законом окремого порядку про відсторонення від роботи з підстав відсутності у них щеплень від COVID-19 . Щеплення проти COVID-19 не є обов`язковим. НА сьогодні жодним законом не встановлено порядку відсторонення працівників від роботи з підстав відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень. Окрім того, її , як працівника, не було повідомлено про зміну істотних умов праці. Наказ відповідача про відсторонення від роботи було вручено на наступний день після прийняття цього наказу. На сьогодні усі зареєстровані в Україні вакцини проти COVID-19 є експерементальними лікарськими засобами, що перебувають на стадії клінічних досліджень та зареєстровані для екстреного застосування. Остаточно не з`ясована їх дія на організм людини, якій вводиться вакцина. Тому не відомо які побічні ефекти від використання експериментальних вакцин можуть бути як у найближчі так і у віддалені терміни та /або у нащадків людей, яким було введені ці вакцини. У зв`язку з чим позивач просить визнати незаконним та скасувати наказ №1510/к, поновити ОСОБА_1 на посаді завсектором НБ ХНМУ з 08.11.2021, стягнути з відповідача на її користь невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення її від роботи без збереження заробітної плати з 08.11.2021.

07.12.2021 відповідачем - ректором ХНМУ Капустник В.А. було подано відзив на позов, у якому зазначено, що відповідачем вказаного позову визначено ректора ХНМУ Капустника В.А. Проте, керівник юридичної особи, так само як і керівник закладу вищої освіти, яким є ректор, є неналежним відповідачем по цивільній справі. Крім того, є незрозумілим яким чином може бути проведено стягнення коштів за час відсторонення позиваа, саме з посадової особи ректора. Ректор не є суб`єктом трудових відносин. Трудовий договір працівник укладає з підприємством, установою, організацією як юриличною особою, де він і реалізує своє право на працю. Посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду №523/9076/16-ц від 17.04.2018, відповідач зазначає, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у позові. Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемчних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої распіраторної хвороби COVID-19 , спричиненої короновірусом SARS-CoV-2, за змінами, наказом МОЗ України від 04.10.2021 №2153 переліку професій, виробництв та організацій, працівники, яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, всі працівники ХНМУ підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19. Твердження позивача, що жодним законом не передбачено правової можливості відсторонення працівників від роботи із підстав відмови або ухилення від щеплення проти COVID-19 є безпідставним. ХНМУ було повністю виконано приписи ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000, постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19. Позивачу надано наказ для ознайомлення про відсторонення від посади, проте ОСОБА_1 відмовилась від його підписання, про що складено акт. У зв`язку з чим відповідач просив відмовити ОСОБА_1 у задоволені позову.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала позов, просила задовольнити, з підстав, викладених у ньому. Окрім того, наголосила на тому, що у вересні 2021 перехворіла на COVID-19, має високий титр антитіл , проте їй не було встановлено діагнозу COVID-19, лише зазначено «бронхіт», у зв`язку з чим вона не змогла надати довідку , що хворіла на COVID-19. Також позивач зазначила, що має захворювання, яке є протипоказанням до щеплення, проте надати довідку щодо цього захворювання та назвати яке саме захворювання має не може, оскільки це стосується її особисто та вона не має наміру розповсюджувати цю інформацію.

Представник відповідача ректора ХНМУ ОСОБА_3 ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечував проти позов, просив відмовити у його задоволенні, з підстав, викладених у відзиві.

Суд, вислухавши позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Відповідно до приписів ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи розпоряжаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працює в Харківському національному медичному університеті з 20.09.1999 на посаді завідувача сектором бібліотеки, форма працевлаштування за основним місцем роботи, підрозділ бібліотека, що підтверджується копією трудової книжки серія НОМЕР_1 , витягом з наказу №160/л від 20.09.1999, довідкою №376 від 10.11.2021 (а.с. 11, 12- 17,107).

11.10.2021 наказом в.о. ректора Харківського національного медичного університету «Про заходи з забезпечення виконання наказу МОЗ України від 04.10.2021 №2153» №214- адмін, зокрема, оголошено співробітникам університету наказ МОЗ України від 04.10.2021 №2153 «Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 07.10.2021 за №1306/36928, що набирає чинності з 08.11.2021 (а.с. 106).

04.11.2021 ОСОБА_1 на ім`я ректора ХНМУ написала пояснювальну записку, у якій зазначила, що вона не зробила щеплення проти короновірусної інфекції COVID-19 у зв`язку з тим, що має високий титр антитіл до короновірусної інфекції, після перенесеного захворювання на ковід у вересні 2021. З наказом МОЗ не згодна (а.с. 110).

В судовому засіданні ОСОБА_1 також зазначила, що не отримала щеплення проти COVID-19 у зв`язку з тим, що перехворіла на короновірусну хворобу та має високий титр антитіл до хвороби. Проте, доказів цим обставинам позивачем не надано, окрім того, ОСОБА_1 не надала довідку , яка підтверджувала, що хворіла на короновірусну інфекцію, зазначивши, що вона хворіла на COVID-19, проте діагнозу такого їй встановлено не було.

Наказом ректора ХНМУ від 05.11.2021 «Про відсторонення від роботи» №1510/к з 08.11.2021 без збереження заробітної плати на період карантину встановленого Кабінетом Міністрів України через відмову або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень від COVID-19 , або через ненадання в установленому порядку документів, що підтверджують вакцинацію від COVID-19 (в т.ч. однією дозою), одужання працівника від COVID-19 або медичного висновку (довідки) про наявність у пацієнта абсолютних протипоказань до вакцинації COVID-19 до усунення причин, що зумовили відсторонення ОСОБА_1 , завідувача сектору інформаційних технологій відділу інформаційних технологій та комп`ютерного забезпечення Наукової бібліотеки, відсторонено. Підставами наказу зазначено: ст. 46 КЗпП України, ч. 2 ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», п. 41-6 постанови КМУ від 09.12.2020 №1236, наказ МОЗ України від 04.10.2021 №2153 «Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», наказ ХНМУ від 11.10.2021 №214-адмін. «Про заходи з забезпечення виконання наказу МОЗУ України від 04.10.2021», наказ ХНМУ від 05.11.2021 №237-адмін. «Про відсторонення від роботи працівників університету у зв`язку з введенням заходів, спрямованих на запобігання виникнення і поширення короновірусної хвороби COVID-19», подання ректора з науково педагогічної роботи ОСОБА_4 та начальника відділу кадрів ОСОБА_5 від 05.11.2021 «Про відсторонення від роботи співробітника університету», акти про відсторонення від роботи (а.с. 18, 104-105).

08.11.2021 заступником начальника відділу кадрів ОСОБА_6 , провідним фахівцем ОСОБА_7 , фахівцем ОСОБА_8 складено акт про те, що 08.11.2021 ОСОБА_1 , завідувач сектору інформаційних технологій відділу інформаційних технологій та комп`ютерного забезпечення Наукової бібліотеки була запрошена до службового приміщення відділу кадрів, де заступником начальника відділу кадрів ХНМУ ОСОБА_6 , в присутності провідного фахівця кадрів ОСОБА_7 та фахівця 1 категорії відділу кадрів ОСОБА_8 , була ознайомлена з наказом ХНМУ від 05.11.2021 «1510/к «Про відсторонення від роботи». Ознайомившись з наказом шляхом власного прочитання та після усного зачинання ОСОБА_6 , змісту наказу про відсторонення ОСОБА_1 від роботи з 08.11.2021 у наголос ОСОБА_1 категорично відмовилась підписатись про ознайомлення з наказом після чого залишила службовий кабінет відділу кадрів (а.с. 112).

В судовому засіданні ОСОБА_1 зазначила, що дійсно 08.11.2021 її було запрошено до відділу кадрів та надано витяг з наказу про відсторонення для ознайомлення, проте вона відмовилась від ознайомлення у зв`язку з тим, що це був тільки витяг, який стосувався саме її, ОСОБА_1 , а не повний текст наказу, який стосувався всіх працівників закладу, яких відсторонили.

Стаття 46 КЗпП передбачає можливість відсторонення працівників від роботи лише у випадках, прямо передбачених законодавством.

Згідно зі статтею 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» та статтею 27 ЗУ «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» в Україні обов`язковими є профілактичні щеплення проти туберкульозу, поліомієліту, дифтерії, кашлюка, правця та кору.

При цьому передбачається, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт (ст.12 ЗаконуУкраїни «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється Міністерством охорони здоров`я України (ст.12 ЗаконуУкраїни «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

Наказом МОЗ від 04.10.2021 №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» на період дії карантину обов`язковій вакцинації проти COVID-19 підлягають працівники: центральних органів виконавчої влади та їхніх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їхніх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

П. 7 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про вищу освіту» передбачено, що заклад вищої освіти - окремий вид установи, яка є юридичною особою приватного або публічного права, діє згідно з виданою ліцензією на провадження освітньої діяльності на певних рівнях вищої освіти, проводить наукову, науково-технічну, інноваційну та/або методичну діяльність, забезпечує організацію освітнього процесу і здобуття особами вищої освіти, післядипломної освіти з урахуванням їхніх покликань, інтересів і здібностей.

П. 4 статуту Харківського національного медичного університету , затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України №1244 від 11.10.2017, передбачено, зокрема, що університет має рівні права з вищими начальними закладами державно, комунальної та приватної власності у провадження освітньої, наукової та інших видів діяльності.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ХНМУ є закладом вищої освіти.

Отже, на підставі ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», постанови Кабітнету Міністрів України від 09.12.2020 №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 №2153 "Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням" працівники ХНМУ, як працівники закладу вищої освіти, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, на період дії карантину.

При цьому, зазначеними документами не відокремлено, які самі працівники закладу вищої освіти підлягають обов`язковій вакцинації. Тобто, всі працівники закладу вищої освіти підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, на період дії карантину, в тому числі і позивач ОСОБА_1 , яка є завідувачем сектором бібліотеки ХНМУ.

Разом з тим, наказом МОЗ від 04.10.2021 №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» передбачається, що щеплення проводиться, в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 жовтня 2019 року № 2070)

Відповідно до п. 3 Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 1161/19899 протипоказання до вакцинації встановлюються лікарем, який вирішує питання щодо проведення вакцинації відповідно до рекомендацій, викладених у цьому Переліку та інших національних настановах. За потреби для отримання додаткової інформації щодо верифікації діагнозу, перебігу захворювання, необхідності додаткових обстежень лікар скеровує пацієнта до профільного спеціаліста, за висновком якого остаточно приймає рішення щодо проведення вакцинації.

П. 4 зазначеного Переліку визначені абсолютні протипоказання до введення вакцини, а саме наявність в анамнезі анафілактичної реакції на попередню дозу вакцини (підпункт 5.5 пункту 5 цього Переліку); вагітність - протипоказано введення живих вакцин (підпункт 5.12 пункту 5 цього Переліку); тяжка імуносупресія/імунодефіцит - протипоказано введення живих вакцин (підпункти 5.6, 5.7 пункту 5 цього Переліку); гострі захворювання з підвищенням температури вище 38,0 °C - протипоказання для рутинної вакцинації (підпункт 5.1 пункту 5 цього Переліку).

В судовому засіданні позивачем ОСОБА_1 зазначено, що вона має хворобу, яка на її думку, є абсолютним протипоказанням до введення вакцини. Проте, жодного доказу цим обставинам не надано суду.

З офіційного сайту «Вакцинація від COVID-19» (https://vaccination.covid19.gov.ua) вбачається, що усі вакцини від COVID-19 не можна використовувати у разі: важкої алергічної реакція на їхні компоненти чи попередню дозу; гострого захворювання (температура тіла вище 38,5?C); Вакцину CoronaVac/Sinovac Biotech не можна застосовувати, у разі вагітності чи годування грудьми; синдром Гійєна-Барре в анамнезі. мРНК-вакцину виробника Pfizer/BioNTech не можна використовувати, якщо наявна тяжка алергічну реакцію після першої дози вакцини або до будь-якого з її компонентів (наприклад, анафілактичний шок тощо); негайну алергічну реакцію будь-якого ступеня тяжкості на першу дозу вакцини мРНК COVID-19 або будь-якого з її компонентів (включно з поліетиленгліколем) після введення вакцини; негайну алергічну реакцію будь-якого ступеня тяжкості на полісор.

Окрім того, суд зазначає, що протипоказання до вакцинації встановлюються лікарем, який вирішує питання щодо проведення вакцинації відповідно до рекомендацій, викладених Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень та інших національних настановах.

Проте, доказів того, що ОСОБА_1 зверталась до лікаря за отриманням довідки (медичним висновком), суду не надано або доказів того, що у неї наявні обставини, за яких не можна використовувати будь- яку вакцинацію.

Посилання позивача на ті обставини, що вона має високий титр антитіл не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки, як зазначено ОСОБА_1 , довідки про перенесену у вересні 2021 хворобу COVID-19 не має, оскільки при проходженні лікуванні лікарем було зазначено діагноз «бронхіт».

Міністерство юстиції України зробило висновок, що наказ МОЗ № 2153 відповідає Конвенціії про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенціії «Право на повагу до приватного і сімейного життя», а також практиці Європейського суду з прав людини, свідченням чого є реєстрація цього наказу Міністерством юстиції України.

Державна реєстрація нормативно-правового акту полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а також прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів (п. 4 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою КМУ від 28.12.1992 № 731)

Отже, у разі виникнення недовіри до вказаного наказу МОЗ та питань щодо його законності, не має бути сумнівів зважаючи на те, що необхідну процедуру введення його в дію він пройшов.

Таким чином, якщо ставити питання обов`язковості вакцинування для працівників з наведеного вище переліку наказ МОЗ № 2153, то його можуть не робити лише ті працівники, які мають саме абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень.

Ст. 46 КЗпП передбачає - відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до постанови КМУ№ 1236 (в оновленій редакції) саме керівники державних органів (державної служби), керівники підприємств, установ та організацій мають забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 КЗпП,частини другої статті 12 ЗУ«Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 ЗУ «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуваннямчастини першої статті 94 КЗпП, частини першої статті 1 ЗУ «Про оплату праці» тачастини третьої статті 5 ЗУ «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; відсторонення від роботи оформляється наказом (розпорядженням) роботодавця, в якому мають бути наведені підстава та строки відсторонення.

Працівник має ознайомитись з таким наказом негайно під підпис.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 була запрошена до відділу кадрів, їй було надано наказ №1510/к від 05.11.2021 «Про відсторонення від роботи», проте остання відмовилась від підпису у зазначеному наказі, про що уповноваженими співробітниками ХНМУ складено акт.

Зазначене також підтверджує і ОСОБА_1 у судовому засіданні.

Бездіяльність роботодавця з відсторонення працівників може мати негативні наслідки для нього, оскільки за статтею 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення «Порушення правил щодо карантину людей», яка визначає, що порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, він може бути притягнений до адміністративної відповідальності у вигляді накладення штрафу на посадових осіб від двох до десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Окрім того, в судовому засіданні ОСОБА_1 надала пояснення, відповідно до яких щодня безпосередньо вона спілкується з студентами, викладачами, протягом робочого дня вона близько ста осіб звертаються саме до неї за отриманням інформації.

В законодавстві України відсутня норма, яка дозволяла б примусову вакцинацію. А саме, навіть якщо щеплення обов`язкове, змусити будь-кого вакцинуватися примусово неможливо, а тому у разі відсутності вакцинації діюче законодавство дозволяє відсторонювати деяких працівників без виплати заробітної плати.

Так, дійсно обов`язковість щеплень є втручанням у право на повагу до приватного життя, яке гарантовано ст.8 Конвенції з прав людини та основоположних свобод. Проте, такі втручання цілком припустимі.

Для визначення законності таких втручань Європейський суд вказує на те, що «аби визначити, що це втручання потягнуло засобою порушення ст. 8 Конвенції, суд повинен (має) обґрунтувати доцільність та виправданість таких дій відповідно додругого абзацу цієї статті тобто встановити, чи є втручання виправданим «відповідно до закону» і чи має воно наметі законні цілі, і чи були вони «виправданими в демократичному суспільстві».

Досліджуючи питання наявності закону Європейський суд зправ людини (ЄСПЛ) в ухваленому 08.04.2021 рішенні у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» (заява № 47621/13) зазначає: «Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, причому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним заданих обставин, наслідки, які можуть спричинити засобою дані дії (див., наприклад, Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки [GC], №№28859/11і 28473/12, § 167, 15листопада 2016р., з додатковим посиланням).»

ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень.

В Україні таким законом є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Окрім того, в зазначеному рішенні ЄСПЛ вказано «Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8».

«Хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу.

В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом.

Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань».

З цих підстав суд визнав, що рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини.

Окрім того, не можуть бути прийняті посилання ОСОБА_1 на ті обставини, що на сьогодні усі зареєстровані в України вакцини проти COVID-19 є експериментальними лікарськими засобами, що перебувають на стадії клінічних досліджень та зареєстровані для екстреного застосування.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №95 від 08.02.2021 «Деякі питання державної реєстрації вакцин або інших медичних імунобіологічних препаратів для специфічної профілактики гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, під зобов`язання для екстреного медичного застосування» , передбачено реєстрацію вакцин для профілактики COVID-19 дозволені для екстренного використання в Україні.

При зверненні до суду ОСОБА_1 посилалась також на ті обставини, що порушено її право на працю.

Дійсно, обмеження прав громадян, зокрема права на працю можливе лише в умовах військового чи надзвичайного стану та мають встановлюватися виключно законом, ухваленим ВРУ. Однак в цьому випадку, обов`язкова вакцинація ОСОБА_1 з подальшим її відстороненням у разі відсутності щеплення тимчасово обмежило її право на працю з огляду на суспільні інтереси.

Окрім того, згідно з ст. 43 КЗпП право на працю включає в себе можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Отже, ОСОБА_1 не позбавлена можливості обирати професію чи заняття, які не вимагають обов`язкової вакцинації.

Європейський суд з прав людини в ухваленому 08.04.2021 рішенні у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» (заява № 47621/13) зазначає «Суд визнає, що відсторонення позивача від роботи означало втрату заробітної плати і як наслідок позбавлення засобів існування. Однак це було прямим наслідком її рішення свідомо обрати саме цей шлях для себе особисто, відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я».

У постанові Верховного Суду від 10.03.2021р. у справі №331/5291/19 вказано, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто вданому питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави тобто було виправданим. Держава, встановивши відсторонення педагогічних працівників від виконання обов`язків, які не мають профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу, втому числі й самих дітей.

В цій же постанові Верховного Суду вказано, що вирішуючи питання про співвідношення норм статей 3 та 53 Конституції України, не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини над правом на освіту, а право дитини позивачки на освіту в шкільному навчальному закладі було тимчасово обмежено з огляду на суспільні інтереси.

В даному випадку, суд вважає, що відсутнє порушення права позивачки на працю, визначене ст.43 Конституції України, оскільки ОСОБА_1 , відповідно до копії трудової книжки, займає посаду завідувача сектору інформаційних технологій ХНМУ, трудові відносини мж ОСОБА_1 та ОСОБА_9 не припинені, жодного наказу про звільнення позивача не видавалось, а обмеження позивача було правомірним та відповідало пріоритету забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини.

Що стосується належного відповідача у справі:

Відповідно до статуту ХНМУ ректор: здійснює безпосереднє управління діяльністю університету, є представником університету, організовує діяльність університету, видає накази і розпорядження, укладає від імені університету договори, призначає на посаду та звільняє з посади (розділ 5 статуту)

З цього з статуту вбачається, що університет є юридичною особою, має відокремлене майно, може від свого імені набувати майнових і особистих немайнових прав, мати обов`язки, бути позивачем та відповідачем у суді (розділ 1 статуту).

Отже, ректор університету є неналежним відповідачем у зазначеній справі.

В судовому засіданні позивачу було роз`яснено її право до початку розгляду справи по суті заявити клопотання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача. Проте, ОСОБА_1 у судовому засіданні зазначила, що у справі приймають участь належний відповідач, оскільки, на її думку, саме ректор підписав наказ про відсторонення, а тому він повинен бути відповідачем у справі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).).

За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Суд позбавлений процесуальної можливості залучати до участі у справі іншу особу як співвідповідача, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом.

Суд також не знаходить підстав для задоволення похідної вимоги про виплату невиплаченої заробітної плати за час відсторонення позивача від роботи.

Крім того, суд звертає увагу, що вимога позивача про поновлення на роботі є неналежним способом захисту прав відстороненого від роботи працівника, оскільки поновленню на роботі підлягають лише звільнені працівники. Звільнення працівника, на відміну від відсторонення, веде до повного припинення трудових відносин із працівником.

Враховуючи те, що відсторонення від роботи позивача є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках, і має за мету відвернення та/або попередження негативних наслідків та на період відсторонення від роботи ОСОБА_1 робоче місце за працівником зберігається, окрім того, з урахуванням пред`явлення позову до неналежного відповідача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Оскільки у задоволенні позову було відмовлено у повному обсязі, то понесені позивачем судові витрати, на підставі ст. 141 ЦПК України, розподілу між сторонами не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 7, 11, 12, 13, 19, 81, 133, 141, 158, 175, 263, 264, 265 ЦПК України, ст. 46 КЗпП України, ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до Ректора Харківського національного медичного університету Капустника Валерія Андрійовича про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі, стягнення коштів відмовити.

До визначення Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до або через Харківський апеляційний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 23.12.2021.

Сторони:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт № НОМЕР_2 , зареєстрована АДРЕСА_1 .

Відповідач Ректор Харківського національного медичного університету Капустник Валерій Андрійович, пр. Науки, 4, м. Харків, 61022.

СУДДЯ - І.В. Семіряд