Постанова

Іменем України

20 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 757/2763/17-ц

провадження № 61-15884св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

третя особа - Державна інспекція з питань праці,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 28 вересня 2020 року в складі колегії суддів: Лівінського С. В., Березовенко Р. В., Нежури В. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») про стягнення суми добових за період відрядження, різниці між фактично виплаченою заробітною платою та заробітною платою, виходячи з середнього заробітку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при виплаті.

В обґрунтування позову вказав, що він у період з 19 листопада 2002 року до 10 квітня 2015 року працював на різних посадах у ПАТ «Державний ощадний банк України», під час якого з 01 вересня 2014 року до 10 квітня 2015 року був відряджений з м. Луганська у м. Київ.

При звільненні з ним не було проведено остаточний розрахунок та не було виплачено суму добових за період перебування у відрядженні з 01 вересня 2014 року до 10 квітня 2015 року у м. Києві, не було компенсовано вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму житлового приміщення. Крім того, заробітна плата за період відрядження сплачувалась йому у значно меншому розмірі ніж його середній заробіток.

Враховуючи зазначене, позивач просив суд стягнути із відповідача на його користь суму добових витрат за період відрядження з 01 вересня 2014 року по 10 квітня 2015 року для виконання його службових обов`язків у м. Києві у розмірі 50 181,60 грн, різницю між фактично виплаченою заробітною платою та заробітною платою за період відрядження з 01 вересня 2014 року по 10 квітня 2015 року та заробітною платою, яка мала бути виплачена виходячи з середнього заробітку перед початком відрядження у розмірі 92 748,08 грн, та середній заробіток за весь час затримки проведення остаточного розрахунку з дня звільнення по день фактичного розрахунку у розмірі 871,79 грн.

Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 26 липня 2019 року в складі судді Писанця В. А. позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 суму добових за період відрядження, різницю між фактично виплаченою заробітною платою та заробітною платою, виходячи з середнього заробітку та середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 143 801,47 грн.

Додатковим рішенням Печерського районного суду міста Києва від 16 грудня 2019 року стягнуто з ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку з дня звільнення по день фактичного розрахунку за період з 11 квітня 2015 року по 26 липня 2019 року у розмірі 1 366 094,93 грн.

Задовольняючи позовОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до норм діючого законодавства України, зокрема Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1998 року за № 59, виконання працівником службового доручення (розпорядження) керівника поза місцем його постійної роботи в іншому населеному пункті є службовим відрядженням. При цьому, окрім службового відрядження не передбачено будь-якої іншої форми або виду праці поза місцем постійної роботи в іншому населеному пункті. Між тим, заробітна плата ОСОБА_1 під час перебування його у відряджені виплачена відповідачем у меншому розмірі ніж його середній заробіток.

Постановою Київського апеляційного суду від 28 вересня 2020 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 липня 2019 року та додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 грудня 2019 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову за недоведеністю позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що у зв`язку з надзвичайним режимом роботи установ банку в регіонах Донецької та Луганської областей наказами ПАТ «Державний ощадний банк України» в центральному апараті банку забезпечено робочі місця відповідальним працівникам філій цих обласних управлінь, зокрема і ОСОБА_1 (на підставі його заяви, згоди та відповідного наказу), для виконання покладених на них посадових обов`язків у дистанційному режимі. При цьому умови оплати ОСОБА_1 залишено без змін і вказані накази ПАТ «Державний ощадний банк України» від 01 вересня 2014 року № 298-к та № 2656/ОК він не оскаржував.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У жовтні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в якій останній, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив оскаржуване судове рішення скасувати та залишити в силі судові рішення суду першої інстанції.

Як на підставу касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування у подібних правовідносинах пункту 1 розділу 1 Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1998 року за № 59, у якому визначається поняття службового відрядження. У зв`язку з цим зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо визначення підстав та порядку застосування роботодавцем до працівника дистанційного режиму праці.

Касаційна скарга мотивована тим, що законодавством не передбачений такий режим роботи як дистанційна робота, а тому накази ПАТ «Державний ощадний банк України», якими позивача направлено до центрального апарату банку для виконання трудових обов'язків у дистанційному режимі, є протиправними. При цьому ОСОБА_1 не був ознайомлений із цими наказами, не підписував жодних заяв з цього приводу та не надавав своєї згоди на вказане відрядження.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями від 29 жовтня 2020 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 12 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З 19 листопада 2002 року ОСОБА_1 працював на різних посадах в ПАТ «Державний ощадний банк України».

Відповідно до наказу № 1248/ОК 01 червня 2012 року ОСОБА_1 переведений на посаду начальника відділу бек-офісу роздрібного бізнесу філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» на 1,00 ставки з 05 червня 2012 року. Встановлено посадовий оклад згідно з штатним розписом у розмірі 4 800 грн на місяць.

Наказом ПАТ «Державний ощадний банк України» № 259 від 04 серпня 2014 року в центральному апараті банку у м. Києві розгорнуто робочі місця відповідальних працівників філій Донецького та Луганського обласного управлінь у зв`язку з надзвичайним режимом роботи установ банку в цих регіонах та надано вказівку керівникам цих філій направити відповідальних фахівців цих філій, за їх згодою, для виконання функціональних обов`язків на вказаних місцях.

01 вересня 2014 року наказом ПАТ «Державний ощадний банк України» № 298-к ОСОБА_1 надано робоче місце в управлінні бек-офісу АТ «Ощадбанк» у м. Києві для виконання покладених на нього посадових обов`язків у дистанційному режимі з 01 вересня 2014 року.

Того ж дня філією Луганське обласне управління АТ «Ощадбанк» наказом № 2656/ОК, на підставі особистої заяви ОСОБА_1 та за його згодою, останнього направлено до центрального апарату АТ «Ощадбанк» для виконання покладених на нього посадових обов`язків у дистанційному режимі з 01 вересня 2014 року. Умови оплати ОСОБА_1 залишено без змін.

Вказані накази позивачем в установленому законом порядку оскаржені не були.

На підставі наказу № 761/ОК від 10 квітня 2015 року та відповідно до статті 38 КЗпП ОСОБА_1 було звільнено з посади начальника відділу бек-офісу роздрібного бізнесу філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» за власним бажанням у зв`язку з переїздом на нове місце проживання.

Відповідно до наказу позивачу виплачено компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за період з 19 листопада 2014 року по 10 квітня 2015 року за 9 календарних днів, щорічну додаткову відпустку за період роботи з 19 листопада 2014 року по 10 квітня 2015 року за 3 календарні дні.

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

У частині першій статті 21 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно зі статтею 22 Закону України «Про оплату праці» суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

У справі, що є предметом перегляду, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про недоведеність позивачем факту перебування у службовому відрядженні у м. Києві з 01 вересня 2014 року по 10 квітня 2015 року.

Колегія суддів вважає цей висновок законним та обгрунтованим з таких підстав.

Указом Президента України №405/2014 від 14 квітня 2014 року введено в дію рішення Ради національної безпеки та оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» і від цієї дати на території України розпочато проведення антитерористичної операції.

Частиною другою статті 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» встановлено, що територія проведення антитерористичної операції - це територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України № 405/2014 від 14 квітня 2014 року «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України».

Згідно з частиною першою цієї статті, періодом проведення антитерористичної операції є час між датою набрання чинності Указом Президента України № 405/2014 від 14 квітня 2014 року та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Наказом керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України №33/6/а від 7 жовтня 2014 року Донецька і Луганська області визначені районами проведення антитерористичної операції з 07 квітня 2014 року.

При вирішенні цієї справи апеляційний суд підставно виходив із того, що у зв`язку з надзвичайним режимом роботи установ банку в регіонах Донецької та Луганської областей наказами ПАТ «Державний ощадний банк України» в центральному апараті банку забезпечено робочі місця відповідальним працівникам філій цих обласних управлінь, зокрема і ОСОБА_1 (на підставі його згоди та відповідного наказу), для виконання покладених на них посадових обов`язків у дистанційному режимі. При цьому умови оплати ОСОБА_1 залишено без змін і вказані накази ПАТ «Державний ощадний банк України» від 01 вересня 2014 року № 298-к та № 2656/ОК він не оскаржував.

Відповідно до положень Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1998 року за № 59 (далі - Інструкція), у редакції, чинній на час виникнення між сторонами спірних правовідносин, службовим відрядженням є поїздка працівника за розпорядженням керівника органу державної влади, підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів (далі - підприємство), на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи (за наявності документів, що підтверджують зв`язок службового відрядження з основною діяльністю підприємства).

Пунктом 1 розділу II Інструкції передбачено, що направлення працівника підприємства у відрядження здійснюється керівником цього підприємства або його заступником і оформляється наказом (розпорядженням) із зазначенням: пункту призначення, найменування підприємства, куди відряджений працівник строку й мети відрядження. Строк відрядження визначається керівником або його заступником але не може перевищувати 30 календарних днів, за винятком випадків, передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98.

Згідно із пунктами 15, 16 Інструкції підтвердними документами, що засвідчують вартість понесених у зв`язку з відрядженням витрат, є розрахункові документи відповідно до Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» та Податкового кодексу України. Окремим видом витрат, що не потребують спеціального документального підтвердження, є добові витрати (витрати на харчування та фінансування інших власних потреб фізичної особи, понесені у зв`язку з таким відрядженням).

Пунктом 11 розділу II Інструкції передбачено, що після повернення з відрядження працівник зобов`язаний до закінчення п`ятого банківського дня, наступного за днем прибуття до місця постійної роботи, подати звіт про використання коштів, наданих на відрядження.

Наказ про направлення ОСОБА_1 у службове відрядження відповідач не видавав. Звіт про відрядження, а також підтверджуючі документи, що засвідчують вартість понесених у зв`язку з відрядженням витрат, позивачем у бухгалтерію не подавалися.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів перебування у службовому відрядженні у м. Києві з 01 вересня 2014 року по 10 квітня 2015 року.

Окрім цього колегія суддів враховує, що профспілковим комітетом АТ «Ощадбанк» у період знаходження ОСОБА_1 у центральному апараті АТ «Ощадбанк» у м. Києві надавалась допомога у розмірі 31 616, 48 грн на оплату житла, у якому позивач мешкав разом із своєю сім`єю.

Безпідставними є також аргументи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 не був ознайомлений із вказаними наказами, не підписував жодних заяв з цього приводу та не надавав своєї згоди на дистанційний режим роботи.

Так, у своїх письмових поясненнях представник банку вказав, що надати суду заяву про направлення у м. Київ за його згодою не вбачається можливим, оскільки вказана заява залишилась у приміщенні філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк», доступ до якого тимчасово обмежений у зв'язку із проведенням антитерористичної операції.

У справі, що переглядається встановлено, що переведення на роботу в іншу місцевість працівників Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» було обумовлено терміновими оперативними обставинами, пов`язаними із захопленням частини території України незаконними збройними формуваннями, що зокрема загрожувало життю та здоров`ю цих працівників.

Частиною третьою статті 205 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Так, мовчання (виявлення позивачем згоди на продовження трудових відносин) визнається виявом волі укласти/змінити угоду у випадках, передбачених законодавством.

Аналізуючи зазначене та виходячи з того, що законодавство України допускає прийняття підстав для укладення/зміни правовідносин конклюдентних дій та мовчазної згоди, колегія суддів враховує те, що підприємство отримало з боку позивача мовчазну згоду (конклюдентні дії) на продовження трудових відносин, що полягало у з`явленні за юридичною адресою відповідача у м. Києві, виконанні трудових обов`язків в період з 01 вересня 2014 року по 10 квітня 2015 року.

Позивач не оскаржував у межах цієї справи накази ПАТ «Державний ощадний банк України» від 01 вересня 2014 року № 298-к та № 2656/ОК, отже, в силу статті 11 ЦПК України суди попередніх інстанцій не оцінювали їх на предмет законності. Отже, доводи касаційної скарги про те, що ці накази звужують права і соціальні гарантії ОСОБА_1 , є виходом за межі позовних вимог, а згідно із частиною другою статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Установивши, що у період з 01 вересня 2014 року по 10 квітня 2015 року ОСОБА_1 не перебував у службовому відрядженні, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність заборгованості банку по заробітній платі перед позивачем.

Згідно із положеннями статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Враховуючи зазначене, правові підстави для стягнення із відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні також відсутні.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду суду та додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскарженого судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду від 28 вересня 2020 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара