Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2021 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Іванова А.П.,

при секретарі судового засідання Бота О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Ужгороді в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Личук Тарас Володимирович про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню,

встановив:

16.12.2020 представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Ракущинець А.А. звернувся до суду з вищевказаним позовом до відповідача ТОВ «Кредитні ініціативи», третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Личук Т.В., в якому просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №5021 від 02.11.2020, вчинений приватним нотаріусом нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Личук Т.В. на користь відповідача в рахунок примусового стягнення заборгованості в сумі 845512, 25 грн. по кредитному договору №175/7-07 від 21.09.2007.

Позовні вимоги обґрунтовані спливом строку давності; скасуванням Постанови КМУ №662 від 26.11.2014, на підставі якої вчинено виконавчий напис; відсутністю боргу.

22.06.2020 представником відповідача адвокатом Стеценко М.В. подано до суду відзив на позовну заяву, у якому останній просить відмовити в задоволенні позову з огляду на те, що договір №175/7-07 від 21.09.2007 діє до повного виконання позичальником будь-яких грошових зобов`язань за договором; на вебсайті Верховної ради України відсутній запис про те, що розділ «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» втратив чинність; заборгованість погашена не в повному обсязі, а отже зобов`язання належним чином не виконано.

В судове засідання позивачка та (або) її представник не з`явилися, подали заяву від 26.02.2021 про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують та просять такі задовольнити. В свою чергу відповідач, будучи повідомленим про місце, час та дату судового засідання, в останнє не з`явився, заяв про відкладення розгляду справи не надходило. Третя особа в судове засідання не з`явилася, заяв про відкладення розгляду справи, а також пояснень щодо позову до суду не надходило.

Згідно із ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Суд зауважує, що ухвалою від 21.12.2020 в якості забезпечення позову зупинено стягнення на підставі виконавчого напису.

Дослідивши наявні в справі доказові матеріали, суд приходить до наступного висновку.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

За постановою про відкриття виконавчого провадження №63768083 від 30.11.2020 приватним виконавцем виконавчого округу Закарпатської області Ярошевським Д.А. відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого напису №5021, виданого 02.11.2020 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личук Т.В., про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість у сумі 845512, 25 грн.

Зі змісту вказаного виконавчого напису з`ясовано, що такий вчинено зокрема відповідно до п. 2 «Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», затвердженого постановою КМУ №1172 від 29.06.1999.

Окрім цього зазначено, що в загальну суму заборгованості за кредитним договором №175/7-07 від 21.09.2007 входить: 211457 - прострочена заборгованість за сумою кредиту; 496876 - прострочена заборгованість за відсотками та комісією; 129792, 17 грн. - строкова заборгованість за сумою кредиту; 5885, 45 грн. - строкова заборгованість за відсотками та комісією; 0 грн. - штрафні санкції; 1500 грн. - сума плати за вчинення виконавчого напису.

Вказано, що стягнення заборгованості проводиться за період з 01.06.2017 по 01.06.2020.

Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи у контексті з доводами та запереченнями учасників судового процесу, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 18 Цивільного кодексу України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і порядку, встановлених законом.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.

Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Зі змісту оскаржуваного виконавчого напису видно, що виконавчий напис вчинений на підставі п. 2 «Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999 року в редакції від 10.12.2014 на підставі Постанови КМУ № 662 від 26.11.2014. При цьому оскаржуваний виконавчий напис вчинений нотаріусом 30.10.2017.

Відповідно до п. 3.2 Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 безспірність заборгованості підтверджують документи, передбаченими Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172.

Проте вказана Постанова № 1172 не відносить кредитний договір до Переліку документів, за якими можливе стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Відповідні зміни до Постанови № 1172 та віднесення кредитного договору до Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, були внесені Постановою Кабінету Міністрів України за № 662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів».

Разом з тим, Постанова Кабінету Міністрів України за № 662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» визнана судом незаконною та нечинною, відповідно до Постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року в справі № 826/20084/14.

Так, Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 22.02.2017, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 у справі № 826/20084/14, визнав незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», зокрема в частині пункту 2 змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Згідно з пунктом 10.2. постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 7 від 20.05.2013 «Про судове рішення в адміністративній справі», визнання акта суб`єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акта.

Київський апеляційний адміністративний суд, взявши до уваги зазначений пункт 10.2. постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 7 від 20.05.2013 «Про судове рішення в адміністративній справі», дійшов висновку про необхідність визнання нечинною Постанови Кабінету міністрів України № 662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, з моменту її прийняття. При цьому постанова набрала законної сили з моменту її проголошення.

З огляду на викладене до спірних правовідносин підлягає застосуванню постанова Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» № 1172 в редакції, яка діяла до моменту доповнення Переліку п. 2 Розділу «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Аналогічного висновку дійшов Верховний суд у своїй Постанові по справі 910/13233/17 від 29 січня 2019 року.

Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса» для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами подаються, зокрема, оригінал нотаріально посвідченої угоди; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Третя особа не надала суду пояснення щодо розглядуваної справи, зокрема документів на підставі яких ним вчинено оспорюваний виконавчий напис.

Разом з тим за ухвалою суду від 21.12.2020 витребувано від приватного виконавця виконавчого округу Закарпатської області Ярошевського Д.А. належним чином завірені копії документів виконавчого провадження №63768083.

З наданих останнім суду документів з`ясовано, що договір про іпотечний кредит №175/7-07, укладений між Закритим акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиійним банк» (правонаступником якого за вказаним кредитним договором є ТОВ «Кредитні ініціативи») та позивачкою, нотаріально не посвідчений.

Відтак, станом на 02.11.2020 (день вчинення приватним нотаріусом оспорюваного виконавчого напису) договір про іпотечний кредит №175/7-07, який не був нотаріально посвідченим, не відносився до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів; у приватного нотаріуса були відсутні повноваження на вчинення виконавчого напису на такому.

Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з переліком документів.

Для правильного застосування положень ст.ст.87, 88 Закону «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент учинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час учинення нотаріусом виконавчого напису.

Разом з тим законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 №6-887цс17.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 Цивільного кодексу України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).

З наведеного можна зробити висновок, що відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Така правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц, від 02 липня 2019 року у справі №916/3006/17.

Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (стаття 50 Закону України «Про нотаріат»).

Однією з умов вчинення виконавчого напису нотаріусом є те, що з дня виникнення права вимоги повинно минути не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. При цьому вирішальне значення має саме встановлення дня виникнення права вимоги.

Указана вимога по строкам вчинення виконавчого напису зазначена і в абзаці 2 п. 3.1, п. 3.4 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5.

В матеріалах справи окрім договору про іпотечний кредит №175/7-07, також наявний додаток №1 Графік погашення кредиту, а також виписка з рахунку за кредитним договором №175/7-07 із зазначенням суми заборгованості станом на 01.06.2020 у 844012, 25 грн. та міститься відмітка про непогашення такої позивачкою у строк до 10.09.2020.

В позовній заяві представник позивачки зазначив, що договором від 03.02.2015, укладеного між сторонами, договір іпотеки було розірвано, іпотечне майно продано та повністю погашено заборгованість за кредитом.

Представник відповідача у відзиві зазначає, що 03.02.2015 між сторонами дійсно був укладений Договір про розірвання Іпотечного договору №257/23-2007, яким забезпечувалися вимоги Договору про іпотечний кредит №175/7-07 від 21.09.2007, однак в реалізації предмета іпотеки було погашено не всю заборгованість.

З виписки з рахунку позивачки за кредитним договором №175/7-07 із зазначенням суми заборгованості з`ясовано суму заборгованості станом на 01.06.2020, а також складові такої. Однак вказаний розрахунок не містить відображення того, за який період нарахована вказана сума, а також чи вирахувано із такої суму грошових коштів з реалізації предмета іпотеки, спрямовану в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Окрім того в позовній заяві представник позивачки зазначає про те, що відповідач звертався до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, ухвалою суду від 19.12.2016 у справі №308/2615/16-ц позовну заяву було залишено без розгляду за заявою відповідача.

З АСДС «Д-3» по справі №308/2615/16-ц з`ясовано, що відповідач звертався до суду із позовом про стягнення заборгованості до позивачки 15.03.2016.

Зі змісту позовної заяви з`ясовано, що предметом спору є стягнення заборгованості за кредитним договором №175/7-07 від 21.09.2007.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Відтак, звернувшись із позовом до суду про стягнення заборгованості, відповідач змінив зокрема строк дії кредитного договору, а також умову щодо нарахування процентів.

Зі змісту наявних в матеріалах справи документів, а також з огляду на твердження сторін про погашення/часткове погашення заборгованості, пред`явлення в 2016 року відповідачем позовних вимог до позивачки про стягнення заборгованості, без деталізовано розрахунку заборгованості, неможливо встановити наявні у позивачки перед відповідачем зобов`язання й право вимоги відповідача до позивачки за договором про іпотечний кредит №175/7-07 від 21.09.2007.

Відповідно до глави 5 ЦПК України доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях.

Окрім цього у згаданій вище виписці заборгованості по кредитному договору №175/7-07 зазначено, що боржнику, тобто позивачці, у направленій останній письмовій вимозі (повідомленні) надавався строк для погашення заборгованості до 10.09.2020.

В п. 2.3 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, який суд в розглядуваному випадку застосовує за аналогією, вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця.

Однак підтвердження того, що таке повідомлення позивачкою було отримано в матеріалах справи відсутнє, що свідчить про порушення відповідачем прав позивачки як боржника щодо можливості спростування розміру заборгованості.

З огляду на вищевказане, на думку суду, третя особа не переконалася належним чином у безспірності характеру правовідносин між відповідачем та позивачкою, не перевірила дійсність суми заборгованості за кредитним договором, не з`ясувала чи не пропущено трирічний строк давності, встановлений ст. 88 Закону України «Про нотаріат» тощо, а отже заявлена відповідачем як банком до стягнення кредитна заборгованість не могла вважатися безспірною на момент вчинення виконавчого напису.

Тож, позовна вимога про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, підлягає до задоволення.

Також суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 8, 41, 124, 129, 1291 Конституції України, ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 76-81, 89, 258, 259, 263-265, 273, 279, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ухвалив:

Визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личуком Тарасом Володимировичем 02 листопада 2020 року, зареєстрованим в реєстрі за №5021, про стягнення на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи» (код за ) заборгованості за кредитним договором №175/7-07 від 21 вересня 2007 року, укладеним між Закритим акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 грудня 2020 року, продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набранням рішенням суду законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Закарпатського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду А.П. Іванов