Провадження № 22-ц/802/1567/21 Категорія: 84 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І.,Федонюк С.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Вакіної Д.О.,

представника скаржника ОСОБА_1 ,

державного виконавця Мирончук О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_2 на дії державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), заінтересована особа -ПАТ «КБ «Надра», за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 листопада 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 через свого представника адвоката Ліпкевича І.В. звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів).

В обґрунтування вимог вказує, що 14 вересня 2021 року через АСВП стало йому відомо про те, що Першим відділом ДВС м. Луцька ГТУЮ у Волинській області (правонаступником якого є Перший відділ ДВС у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) було відкрито виконавче провадження (далі - ВП) № 52220658 щодо стягнення з нього заборгованості на користь ПАТ «КБ «Надра». 16 вересня 2021 року у відділі ДВС йому повідомили, що це була справа про звернення стягнення на майно боржника в рахунок погашення боргу.

19 жовтня 2021 року скаржник отримав відповідь органу ДВС № 289 на свою заяву про ознайомлення з матеріалами ВП про те, що воно є закінченим за п. 15 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження» (коштів від реалізованого майна недостатньо для задоволення вимог), крім того ВП є знищеним згідно акту від 26.02.2021 року.

Скаржник вважає дії виконавця у вказаному виконавчому провадженні незаконними.

Ним було з`ясовано, що 22 серпня 2014 року Луцьким міськрайонним судом за його відсутності було винесено заочне рішення про задоволення вимог ПАТ «КБ «Надра» про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на майно, а саме: на будівлю тепличного господарства та на земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва тепличного господарства, які належать ОСОБА_2 на праві власності (розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ), крім того надано ПАТ КБ "Надра" в особі філії ПАТ КБ "Надра" Луцьке РУ право на продаж предметів іпотеки з укладанням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу з будь-якою особою-покупцем шляхом застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України Про іпотеку за початковою ціною реалізації предмета іпотеки в розмірі не менше ринкової вартості на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Рішення набрало законної сили 13.10.2014 року та було пред`явлено до виконання в Перший ВДВС м. Луцька ГТУЮ у Волинській області 13.06.2016 року (виконавчий лист №161/11664/14-ц видано18.11.2014 року).

ВП №52220658 було відкрито 19.09.2016 року, 12.10.2016 року проведено опис та арешт майна боржника, 08.11.2016 року виконавцем винесено постанову про призначення експерта.

07.09.2017 року винесено постанову про арешт майна боржника і передано його на реалізацію (04.08.2017 року майно було реалізовано через ДП «СЕТАМ»).

ЗУ «Про іпотеку» визначає судовий та позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки.

На думку ОСОБА_2 , спосіб визначений у виконавчому листі №161/11664/14-ц є позасудовим і не підлягає виконанню через органи ДВС/приватних виконавців, відповідно до чого державний виконавець не мав підстав до відкриття ВП.

Враховуючи викладене, скаржник просить визнати дії державного виконавця в межах ВП № 52220658 незаконними та скасувати постанови виконавця винесенні в рамках вказаного ВП.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 листопада 2021 року в задоволені скарги відмовлено.

В апеляційній скарзі представник боржника ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та задовольнити скаргу в повному обсязі.

Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ч. 3 ст. 451 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відмовляючи в задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив із того, що державний виконавець при винесенні постанов в рамках виконавчого провадження щодо виконання рішення суду від 22 серпня 2014 року діяв у спосіб та відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження», та у державного виконавця були відсутні підстави для повернення виконавчого листа стягувачу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що в провадженні Першого відділу ДВС м. Луцька ГТУЮ у Волинській області, правонаступником якого є Перший відділ ДВС у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Львів перебувало виконавче провадження № 52220658, відкрите згідно постанови державного виконавця від 19.09.2016 року на підставі виконавчого листа Луцького міськрайонного суду № 161/11664/14-ц виданий 18.11.2014 року (а.с.17).

Вказаний виконавчий лист видано на виконання рішення Луцького міськрайонного суду від 22 серпня 2014 року, яке набрало законної сили, відповідно до якого, з метою стягнення заборгованості за Договором іпотеки 21 серпня 2006 року реєстровий № 2081 та Додаткової угоди до нього від 23 серпня 2006 року реєстровий № 2108, яка складає 437423,04 дол. США, що еквівалентно 4791794 гривні 43 грн. звернуто стягнення на майно, а саме: на будівлю тепличного господарства заг. пл. 883,9 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідченого 31 липня 2006 року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Сушиком О.В. за р. № 1911 та на земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва тепличного господарства, кадастровий номер :03:001:0956, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку серія ЯГ № 548651, виданого 03 серпня 2006 року відділом земельних ресурсів Луцького району, а також надано ПАТ КБ "Надра" в особі філії ПАТ КБ "Надра" Луцьке РУ право на продаж предметів іпотеки з укладанням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу з будь-якою особою-покупцем шляхом застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України Про іпотеку за початковою ціною реалізації предмета іпотеки в розмірі не менше ринкової вартості на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

В межах ВП виконавцем було вчинено ряд виконавчих дій з метою виконання рішення суду (а.с. 15-16).

Постановою державного виконавця від 07.09.2017 року вказане ВП № 52220638 було закінчено, згідно п. 15 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження» (коштів від реалізованого майна недостатньо для задоволення вимог) (а.с.18).

На даний час ВП є знищеним , що стверджується актом про знищення виконавчих проваджень від 26.02.2021 року (а.с.13).

Звертаючись з скаргою боржник зазначає, що державний виконавець не мав права розпочинати виконавчі дії з приводу виконання рішення, оскільки спосіб визначений у виконавчому листі №161/11664/14-ц є позасудовим і не підлягає виконанню через органи ДВС/приватних виконавців, відповідно до чого державний виконавець не мав підстав до відкриття ВП.

Такі твердження боржника не ґрунтуються на вимогах Закону, що регулює порядок виконання судового рішення, яке набрало законної сили.

За кожним судовим рішенням, яке набрало законної сили, за заявою осіб, на користь яких воно ухвалено, суд видає один виконавчий лист. Якщо на підставі ухваленого рішення належить передати майно, що перебуває в кількох місцях, або якщо рішення ухвалено на користь кількох позивачів чи проти кількох відповідачів, суд має право за заявою стягувачів видати кілька виконавчих листів, точно зазначивши, яку частину рішення треба виконати за кожним виконавчим листом.

Питання, пов`язані з примусовим виконанням судових рішень і рішень інших органів, врегульовано Законом України "Про виконавче провадження". Указаний Закон є спеціальним законом, яким державний та приватний виконавці керуються при примусовому виконанні рішень суду та інших органів (посадових осіб).

5 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України "Про виконавче провадження" у редакції Закону України № 1404-VIII від 2 червня 2016 року (далі також Закон № 1404). У свою чергу, 5 жовтня 2016 року Закон України "Про виконавче провадження" у попередній редакції № 606-ХІV від 21 квітня 1999 року (далі також Закон № 606) втратив свою чинність.

Відповідно до пункту 7 Розділу ХІІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1404-VІІІ виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Частиною першою статті 1 Закону № 1404 унормовано, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі рішення) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України № 1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, як виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 1404 примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до положень частини 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» (надалі - Закон) виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 1 частини першої статті 26 Закону передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Згідно з приписами частини п`ятої статті 26 Закону, виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Законом не передбачено можливості винесення державним виконавцем постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження.

Однак відповідно до частини 4 статті 4 Закону України Про виконавче провадження виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо: 1) рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання); 2) пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання; 3) боржника визнано банкрутом; 4) Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 5) юридичну особу - боржника припинено; 6) виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону; 7) виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень; 8) стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим; 9) виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем; 10) виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю; 11) Фондом гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення про початок процедури тимчасової адміністрації або ліквідації банку.

Даний перелік підстав повернення виконавчого документу є вичерпним та розширеному тлумачення не підлягає.

З врахуванням викладеного у державного виконавця не було правових підстав для повернення виконавчого документу стягувачу.

При цьому, зі змісту ст. 4 Закону України № 1404-VIII вбачається, що встановлення вимог до виконавчого документа повинно перш за все сприяти державному виконавцю у своєчасному та належному виконанні, у тому числі, й рішення суду, а судовий захист має відповідати вимогам ефективності та не носити лише декларативний характер.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку (п. 6 ч. 3 ст. 18 вказаного Закону).

Відповідно до ч. 5 ст. 56 Закону про проведення опису майна (коштів) боржника виконавець виносить постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Відповідно до п. п. 10-13 Розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 за № 512/5 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 № 489/20802 (далі Інструкція), після виявлення майна (коштів) боржника виконавець проводить опис та арешт цього майна (коштів), про що виносить постанову.

Таким чином, з метою виконання рішення суду від 22 серпня 2014 року, яке набрало законної сили, державним виконавцем в силу вимог ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження» правомірно винесено постанову про арешт майна боржника. Та на підставі ст.ст. 57, 61 ЗУ «Про виконавче провадження» залучено експерта та передано дане майно на реалізацію.

Стаття 129-1 Конституції України встановлює, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Конституційний Суд України вказує, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (перше речення абзацу другого пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 225.04.2012 № 11-рп/2012); право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист (абзац 5 підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 26.06.2013 № 5-рп/2013).

Зокрема, у Рішенні від 15.05.2019 № 2-р(II)/2019 Конституційний Суд України наголосив, що забезпечення державою виконання судового рішення як невід`ємної складової права кожного на судовий захист закладено на конституційному рівні у зв`язку із внесенням Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" від 02.06.2016 № 1401VIII змін до Конституції України та доповненням її, зокрема, статтею 1291, частиною 2 якої передбачено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Аналіз статей 3, 8, частин першої, другої статті 55, частин 1,2 статті 1291Конституції України у їх системному зв`язку, наведених юридичних позицій Конституційного Суду України дає підстави стверджувати, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання (постанова Верховного Суду від 08.10.2019 у справі № 19/5009/1481/11).

Таким чином, на державі лежить прямий обов`язок дотримуватися громадянських прав осіб і забезпечувати належне та своєчасне виконання рішення суду, що набрало законної сили. Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є джерелом права.

Згідно зі ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Доводи апеляційною скарги про те, що заочне рішення суду від 22 серпня 2014 року боржником не отримувалось та про його існування дізнався нещодавно, що і стало підставою для звернення до суду з заявою про перегляд заочного рішення, яка судом першої інстанції задоволена на правомірність дій державного виконавця щодо виконання даного рішення за виконавчим листом не впливає. Державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження діяв в межах ЗУ «Про виконавче провадження» та у нього не було підстав для повернення виконавчого листа стягувачу.

Поворот виконання рішення це цивільна процесуальна гарантія захисту майнових прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням. Інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав у разі отримання стягувачем за виконаним та у подальшому скасованим (зміненим) судовим рішенням неналежного, безпідставно стягненого майна (або виконаних дій), оскільки правова підстава для набуття майна (виконання дій) відпала. (речення перше, друге абзацу п`ятого підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України)

Апеляційний суд зауважує, що у разі відмови у задоволені позову ПАТ КБ « Надра" до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, боржник не позбавлений буде можливості ставити питання щодо повороту виконання рішення суду.

Доводи апеляційної скарги зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції, викладених в оскарженій ухвалі.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не містять підстав для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення, яке ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374,375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий- суддя:

Судді: