Постанова

Іменем України

08 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 495/7947/19

провадження № 61-17393св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Грушицького А. І. (суддя-доповідач),

суддів: Калараша А. А., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Ткачука О. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Заїкіна А. П., Князюка О. В., Таварткіладзе О. М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, площею 0,10 га, кадастровий номер :02:019:0172, для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на вказану земельну ділянку набуто ОСОБА_1 на підставі рішення Затоківської селищної ради від 05 червня 2015 року № 2956.

З метою оформлення речових прав на вищезазначену земельну ділянку ОСОБА_1 в порядку статей 125, 126 ЗК України звернувся до державного реєстратора речових прав на нерухоме майно, від якого йому стало відомо про те, що 05 лютого 2016 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_2 .

Підставою виникнення права власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку, площею 0,10 га, кадастровий номер :02:019:0172, для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 є рішення Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради Одеської області від 29 серпня 2015 року за № 3538.

Проте, рішення від 29 серпня 2015 року № 3538 про передачу ОСОБА_2 у власність земельної ділянки, площею 0,10 га, кадастровий номер :02:019:0172, для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , не приймалось.

З огляду на вищевикладене, позивач вважає, що ОСОБА_2 без будь-яких правових підстав заволодів належним ОСОБА_1 об`єктом нерухомого майна - земельною ділянкою, площею 0,10 га, кадастровий номер :02:019:0172, для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач просив:

1) витребувати у відповідача на користь позивача з чужого незаконного володіння земельну ділянку, площею 0,10 га, кадастровий номер :02:019:0172, для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 ;

2) визнати за позивачем право власності на земельну ділянку, площею 0,10 га, кадастровий номер :02:019:0172, для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 жовтня 2019 року у складі судді Мишко В. В. позов задоволено.

Витребувано у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 з чужого незаконного володіння земельну ділянку, площею 0,10 га, кадастровий номер :02:019:0172, для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку, площею 0,10 га, кадастровий номер :02:019:0172, для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що ОСОБА_2 без будь-яких правових підстав заволодів належним ОСОБА_1 об`єктом нерухомого майна - земельною ділянкою, площею 0,10 га, кадастровий номер :02:019:0172, для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 . Затоківська селищна рада не приймала рішення про передачу ОСОБА_2 спірної земельної ділянки у власність.

Постановою Одеського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 жовтня 2019 року скасовано. Ухвалено нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовлено.

Проведено розподіл судових витрат.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 1 152,60 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що матеріали справи не містять доказів щодо скасування державної реєстрації права власності на спірне майно за відповідачем, визнання протиправним та скасування запису у Державному реєстрі речових прав про право власності за відповідачем на спірне нерухоме майно. За відсутності вказаних доказів, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про можливість визнання за ОСОБА_1 права власності на спірну земельну ділянку та її витребування.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2020 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 листопада 2020 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі, витребувано її з Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області.

23 листопада 2021 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Ткачука О. С.

На підставі ухвали Верховного Суду від 23 листопада 2021 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Згідно з протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 25 листопада 2021 року визначено наступний склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Калараш А. А., Литвиненко І. В., Петров Є. В., Ткачук О. С.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

В касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц.

В касаційній скарзі зазначається, що ОСОБА_2 без будь-яких правових підстав заволодів належним позивачу об`єктом нерухомого майна - спірною земельною ділянкою.

Доводи інших учасників справи

У січні 2021 року ОСОБА_2 надіслав відзив на касаційну скаргу у якому просить у задоволенні касаційної скарги відмовити.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що згідно рішення Затоківської селищної ради від 05 червня 2015 року № 2956 ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку, площею 0,10 га, кадастровий номер :02:019:0172, для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 6).

З метою оформлення речових прав на вказану земельну ділянку ОСОБА_1 звернувся до державного реєстратора, від якого позивачу стало відомо про те, що 05 лютого 2016 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_2 .

Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, підставою виникнення права власності на земельну ділянку, площею 0,10 га, кадастровий номер :02:019:0172, для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 є рішення Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради Одеської області від 29 вересня 2015 року за № 3538 (а. с. 8 - 10, 50, 51).

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами виник спір щодо права власності на земельну ділянку.

Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 321 ЦК України).

За приписами статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно зі статтею 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до частини другої статті 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Згідно із частиною першою статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Встановлено, що рішенням Затоківської селищної ради від 05 червня 2015 року № 2956 ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку, площею 0,10 га, кадастровий номер :02:019:0172, для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 6).

Відповідач не спростував чинність цього рішення та не надав суду доказів, що спростовують факт передачі у червні 2015 року спірної земельної ділянки у власність позивачеві.

Згідно із статтею 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до частин другої, п`ятої статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

Згідно з усталеною судовою практикою, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року у справі № 175/833/19.

Спірна земельна ділянка знаходиться в чужому незаконному володінні ОСОБА_2 , який з огляду на викладені обставини, в установленому законом порядку не набув право власності на цю земельну ділянку.

Відповідно до частин першої, другої статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно із статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки, виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 та від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 зазначено, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.

Судове рішення про задоволення позовної вимоги про витребування від (стягнення з) відповідача нерухомого майна є підставою для державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Такий висновок сформульований, зокрема, у пункті 80 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19).

Разом із цим Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19). Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

За загальним правилом якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80) та інших.

Відповідно до зазначеного, для захисту права власності ОСОБА_1 необхідно витребувати спірну земельну ділянку з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 в примусовому порядку.

Ураховуючи наведене, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про законність та правомірність позовних вимог ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння, а апеляційний суд помилково у вказаній частині скасував законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

З урахуванням встановлених у справі обставин ухвалене судом апеляційної інстанції судове рішення не можна вважати законним і обґрунтованим, тому воно підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції в частині витребування майна.

Разом з тим, позовні вимоги про визнання права власності на вказану земельну ділянку за позивачем задоволенню не підлягають, оскільки не є ефективним способом захисту порушених прав позивача. Хоча апеляційний суд відмовив в задоволенні позову в цій частині, проте зробив це з інших підстав, ніж зазначені в цій постанові.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції, підстав вийти за межі доводів касаційної скарги судом касаційної інстанції не встановлено.

Частиною першою статті 412 ЦПК України визначено, що суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує частково судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі у відповідній частині судове рішення суду першої інстанції відповідно до статті 413 ЦПК України, а також скасовує рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції в частині вимог про визнання права власності на земельну ділянку з ухваленням нового рішення про відмову в позові в цій частині.

Також підлягає скасуванню постанова апеляційного суду у частині розподілу судових витрат за подання апеляційної скарги.

Керуючись статтями 389, 400, 412, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року у частині вирішення позовної вимоги провитребування у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 земельної ділянки скасувати та залишити в силі у вказаній частині рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 жовтня 2019 року.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 жовтня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року у частині вирішення позовної вимоги про визнання за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в позові в цій частині.

Постанову Одеського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року у частині стягнення судових витрат за подання апеляційної скарги скасувати.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: А. І. Грушицький

Судді: А. А. Калараш

І. В. Литвиненко Є. В. Петров О. С. Ткачук