Справа № 487/2019/21
Провадження № 2/487/2015/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.11.2021 м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Карташевої Т.А.,

за участю секретаря Бондаренко А.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Заводського районного суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Єдність Миколаїв» про визнання недійсним договору про надання послуг,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Єдність Миколаїв», в якому просив визнати недійсним договір від 13 червня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСББ "Єдність Миколаїв" про надання послуг з утримання будинків і споруд прибудинкових територій.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що 13 червня 2016 між ним та відповідачем був укладений договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Посилаючись на ст. 901 ЦК України, положення ч. 1 ст. 1 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку", позивач вказує, що ОСОБА_2 як фізична особа та як голова правління ОСББ "Єдність Миколаїв", ОСББ "Єдність Миколаїв" як юридична особа не є надавачем будь-яких послуг.

Виходячи зі змісту ст. ст. 85, 385 ЦК України, ст. 4 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку", ст.ст. 3, 55 Господарського кодексу України, ст. 1 Закону України "Про захист економічної конкуренції", на думку позивача, ОСББ не є суб`єктом господарювання, не здійснює господарської діяльності у розумінні наведених норм законодавства, оскільки його діяльність спрямована на забезпечення і захист прав співвласників та дотримання їхніх обов`язків, належного утримання та використання спільного майна, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та статутними документами. Мета та предмет діяльності ОСББ, визначені чинним законодавством, не передбачають провадження ним господарської діяльності, вони направлені на створення і підтримання необхідних матеріально-технічних умов його функціонування, що здійснюється за участі або без участі суб`єктів господарювання, а відтак, ця діяльність є господарчим забезпеченням діяльності негосподарюючого суб`єкта.

Також позивач вважав, що термін керівник не передбачено Законом України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку". Натомість, за змістом ст.ст. 1, 9, 12 вказаного Закону за рішенням загальних зборів функції з управління багатоквартирним будинком можуть бути передані (всі або частково) управителю або асоціації. Управитель багатоквартирного будинку - фізична особа - підприємець або юридична особа - суб`єкт підприємницької діяльності, яка за договором із співвласниками забезпечує належне утримання та ремонт спільного майна багатоквартирного будинку і прибудинкової території та належні умови проживання і задоволення господарсько-побутових потреб. Станом на 29.03.2021 управління багатоквартирним будинком за адресою АДРЕСА_1 здійснюється об`єднанням через створені ним органи управління. Функції з управління багатоквартирним будинком нікому не передані.

Крім того, позивач вважає, що, враховуючи зміст ст. 2, 5 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", ОСББ не є виконавцем робіт або надавачем послуг, як і не є суб`єктом господарювання взагалі.

Відтак, позивач вважає, що відповідач ввів в оману позивача відносно послуг, які він не може надавати взагалі, а тому, на підставі ст.ст. 216, 229, 230 ЦК України, договір від 13.04.2016, укладений під впливом омани і повинен бути визнаний недійсним.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, наполягаючи на їх задоволенні, суду пояснив, що дійсно 13.04.2016 був укладений договір між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , проте на той час він не був обізнаний із нормами законів, які регулюють діяльність ОСББ, договір підписав з метою показати, що ОСББ створено не просто так. Вважає, що зміст укладеного договору не відповідає типовому договору відносин власників житлових і нежитлових приміщень та управителя, між головою правління ОСББ і співвласниками багатоквартирного будинку не можуть існувати договірні відносини, а лише статутні, і ОСОБА_2 не є надавачем послуг, а тому договір є незаконним.

Представник відповідача не був присутнім в судовому засіданні, від голови правління ОСББ "Єдність Миколаїв" ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи за відсутності відповідача та письмові пояснення по суті позову, відповідно до яких відповідач позовні вимоги не визнав з наступних підстав. Так, на думку відповідача, твердження позивача щодо відсутності у відповідача права надавати обумовлені спірним правочином послуги спростовується ст. 1 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку", відповідно до якої об`єднання співвласників багатоквартирного будинку - юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна. З огляду на зміст ст. ст. 4, 16 зазначеного закону відповідач має право надавати послуги з утримання спільного майна, при цьому будь-які законодавчо закріплені заборони укладання договору між ОСББ та співвласником спеціальний закон не містить. Відповідач вважає, що факт законності діяльності відповідача як і факт надання останнім послуг за оскаржуваним договором встановлено рішенням суду по справі №487/674/19 між тими ж сторонами, а тому, в силу положень ст. 82 ЦПК України, він не потребує доказування. Також, відповідач вважає, що в даному випадку є неможливим застосування положень ст.ст. 229, 230 ЦК України, оскільки позивач не довів наявність у відповідача умислу на вчинення обману в момент укладання спірного правочину.

Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 13 ЦПК України визначено принципи диспозитивності цивільного судочинства. Зокрема, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених ЦПК України. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно зі статтею 385 ЦК України власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку (будинках) для забезпечення експлуатації такого будинку (будинків), користування квартирами та нежитловими приміщеннями та управління, утримання і використання спільного майна багатоквартирного будинку (будинків) можуть створювати об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (будинків).

Таке об`єднання є юридичною особою, що створюється та діє відповідно до закону та статуту.

За положеннями статті 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», у редакції, чинній на момент розгляду справи, об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (далі - об`єднання) - юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 4 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» об`єднання створюється для забезпечення і захисту прав співвласників та дотримання їхніх обов`язків, належного утримання та використання спільного майна, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та статутними документами. Основна діяльність об`єднання полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання.

За змістом статті 10 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» органами управління об`єднання є загальні збори співвласників, правління, ревізійна комісія об`єднання. Вищим органом управління об`єднання є загальні збори.

До виключної компетенції загальних зборів співвласників належить: затвердження статуту об`єднання, внесення змін до нього; обрання членів правління об`єднання; питання про використання спільного майна; затвердження кошторису, балансу об`єднання та річного звіту; попереднє (до їх укладення) погодження умов договорів, укладених на суму, що перевищує зазначену в статуті об`єднання, договорів, предметом яких є цінні папери, майнові права або спільне майно співвласників чи їх частина; визначення порядку сплати, переліку та розмірів внесків і платежів співвласників; прийняття рішення про реконструкцію та ремонт багатоквартирного будинку або про зведення господарських споруд; визначення розміру матеріального та іншого заохочення голови та членів правління; визначення обмежень на користування спільним майном; обрання та відкликання управителя, затвердження та зміна умов договору з управителем, прийняття рішення про передачу функцій з управління спільним майном багатоквартирного будинку повністю або частково асоціації; прийняття рішень про заснування інших юридичних осіб або участь у товариствах.

Відповідно до статті 14 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» співвласник має право: брати участь в управлінні об`єднанням у порядку, визначеному цим Законом і статутом об`єднання; обирати та бути обраним до складу статутних органів об`єднання; знайомитися з протоколами загальних зборів, робити з них виписки; одержувати в установленому порядку інформацію про діяльність об`єднання; вимагати від статутних органів захисту своїх прав та дотримання співвласниками правил добросусідства; одержувати в установленому статутом порядку інформацію про діяльність асоціації.

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» управління багатоквартирним будинком здійснює об`єднання через свої органи управління.

За рішенням загальних зборів функції з управління багатоквартирним будинком можуть бути передані (всі або частково) управителю або асоціації.

Об`єднання самостійно визначає порядок управління багатоквартирним будинком та може змінити його у порядку, встановленому цим Законом та статутом об`єднання.

Якщо функції з управління багатоквартирним будинком за рішенням загальних зборів об`єднання передано управителю, відносини з управління регулюються договором, укладеним між об`єднанням і управителем, умови якого повинні відповідати умовам типового договору, затвердженого центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної житлової політики і політики у сфері житлово-комунального господарства (стаття 13 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку»).

ЦК України у статтях 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема, поняття договору і свободи договору, та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Розкриваючи зміст засади свободи договору, у статтях 6, 627 ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Судом встановлено, що співвласниками багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 , було створено Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Єдність Миколаїв".

Відповідно до Статуту ОСББ "Єдність Миколаїв", затвердженого рішенням зборів співвласників багатоквартирного будинку від 13.03.2016, метою створення об`єднання є забезпечення і захист прав співвласників, дотримання ними своїх обов`язків, належне утримання та використання спільного майна будинку, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та цим Статутом.

13 червня 2016 року між ОСББ "Єдність Миколаїв", в особі голови правління ОСББ "Єдність Миколаїв" ОСОБА_2, що діє на підставі Статуту ОСББ "Єдність Миколаїв", затвердженого рішенням зборів співвласників багатоквартирного будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 з однієї сторони, і ОСОБА_1 , з іншої сторони, був укладений договір 05/70 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Предмет договору: керуючий безпосередньо або з дозволу власників шляхом залучення на конкурсних засадах фізичних та/або юридичних осіб для надання послуг власникам приміщень з управління неподільним та загальним майном житлового комплексу забезпечує належну його експлуатацію, якісне та своєчасне надання житлово-комунальних послуг, забезпечує відповідні умови користування неподільним і спільним майном власника (-ків) ОСОБА_1 . Власник приміщення бере участь у витратах на виконання зазначених робіт.

Зазначеним договором були визначені права сторін щодо здійснення управління житловим комплексом; обов`язки сторін щодо надання послуг по експлуатації житлового комплексу та щодо оплати цих послуг; вартість та порядок оплати послуг з утримання будинку та прибудинкової території; порядок контролю та звіту сторін, наслідки невиконання умов договору; перелік форс-мажорних обставин.

Вказаний договір підписаний головою правління ОСББ "Єдність Миколаїв" ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Звертаючись до суду з вищевказаним позовом, позивач зазначив, що відповідач навмисно ввів його в оману, а тому договір від 13.06.2016 №05/70 про надання послуг з утримання будинків та прибудинкових територій повинен бути визнаний недійсним на підставі ст.ст. 229, 230 ЦПК України. В судовому засіданні позивач вказав, що уклав зазначений договір, оскільки не був обізнаний з законодавством, що регулює діяльність об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, зміст підписаного ним договору не відповідає Типовому договору відносин власників житлових і нежитлових приміщень та управителя, а ОСББ взагалі не надає йому ніяких послуг.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що визнання правочину недійсним є одним з визначених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (частина перша статті 216 ЦК України).

Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки визначені у статті 229 ЦК України: якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом помилки відповідно до статті 229 ЦК України, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилась сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

За змістом статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася невірно, під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб.

Встановлення у недобросовісної сторони наявності умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину.

Обман має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі № 3- 11гс14 зроблено висновок, що «обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю».

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд вважає, що у справі відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що при укладенні спірного договору №05/70 від 13.06.2016 року ОСОБА_1 помилявся щодо природи укладеного договору, прав та обов`язків сторін, або був введений в оману другою стороною правочину.

Наведені позивачем доводи в судовому засіданні, не є тими обставинами, з якими законодавець пов`язує можливість визнання правочину недійсним на підставі ст.ст. 229, 230 ЦК України. Незнання закону чи неправильне його тлумачення позивачем на час укладення спірного договору не є підставою для визнання правочину недійсним. В позовній заяві ОСОБА_1 також не зазначено жодної обставини, яка може свідчити про наявність помилки або обману на час укладення договору від 13.06.2016, в ній позивач лише вибірково цитує статті деяких Законів України, зокрема, "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку", "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку", Цивільного кодексу України, та трактує їх на власний розсуд.

Враховуючи вищевикладене, позов ОСОБА_1 до ОСББ "Єдність Миколаїв" є необґрунтованим і задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача (п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України).

Оскільки позивач ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 21.05.2021 року звільнений від сплати судового збору, то судові витрати за подання позовної заяви у вигляді судового збору підлягають віднесенню за рахунок держави у розмірі 908,00 грн.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 133, 137, 141, 259, 265, 268, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Єдність Миколаїв» про визнання недійсним договору про надання послуг відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02.12.2021 року.

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Єдність Миколаїв», адреса місцезнаходження: 54029, м. Миколаїв, вул. Шосейна, 5, .

Суддя Т.А. Карташева