Постанова

Іменем України

17 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 607/23463/18

провадження № 61-17773св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Вароди Павла Борисовича на постанову Тернопільського апеляційного суду від 06 вересня 2019 року у складі колегії суддів: Парандюк Т. С., Дикун С. І., Храпак Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до

ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 31 травня 2007 року по 31 січня 2018 року. За час перебування у шлюбі, сторони 02 червня 2014 року придбали квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 56,1 кв.м, вартістю 325 692,00 грн. ОСОБА_2 є титульним власником зазначеної квартири, оскільки вказана покупцем у вищевказаному договору купівлі-продажу. Спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Проте, після розірвання шлюбу сторони не можуть досягнути згоди щодо порядку користування спільно набутим майном.

ОСОБА_1 просив в порядку поділу майна подружжя визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 16 травня 2019 року позовні вимоги задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 628,46 грн судових витрат понесених на сплату судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 06 вересня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 16 травня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2 242,69 грн сплаченого судового збору за розгляд справи в апеляційній інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що спірна квартира придбана за особисті кошти ОСОБА_2 . Крім того, рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 серпня

2018 року у справі № 607/9181/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 .

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

30 вересня 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Тернопільського апеляційного суду від 06 вересня 2019 року та залишити в силі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 травня 2019 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 не надано доказів про те, що її мати дійсно подарувала їй 06 грудня 2013 року грошові кошти в розмірі 134 900,00 грн отримані від продажу квартири, яка належала попередньо її бабусі. Крім того, в матеріалах справи наявний договір позики від 20 травня 2014 року укладений між ОСОБА_2 (позичальник) та ОСОБА_4 (позикодавець), згідно якого ОСОБА_2 отримала у позику 330 000,00 грн для придбання квартири АДРЕСА_1 . Пункт 8 договору купівлі-продажу спірної квартири містить запис про те, що покупець доводить до відома продавця, що квартира купляється за письмовою згодою чоловіка покупця - ОСОБА_1 31 травня 2014 року

ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 330 000,00 грн для купівлі квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується розпискою написаною власноруч ОСОБА_1 . Відповідачкою не спростовано презумпцію спільності права власності майна подружжя.

Доводи інших учасників справи

04 листопада 2019 року ОСОБА_2 через засоби поштового зв?язку подала до Верховного Суду відзив, у кому просить касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 04 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області.

Зупинено дію постанови Тернопільського апеляційного суду від 06 вересня

2019 року, до закінчення її перегляду в касаційному порядку.

У грудні 2019 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 22 січня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ

08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Вароди П. Б. здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Фактичні обставини справи

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 31 травня 2007 року, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 січня 2018 року

Згідно договору купівлі-продажу від 02 червня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу

Жовнір І. Т., зареєстрованим у реєстрі за № 2459, ОСОБА_2 купила у ОСОБА_6 , ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 56,1 кв.м за

325 692,00 грн.

Відповідно до пункту 8 вказаного договору купівлі-продажу від 02 червня

2014 року, покупець доводить до відома продавців про те, що квартира купляється за згодою чоловіка ОСОБА_1 , яка викладена в заяві, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І. Т. за реєстровим № 2458.

02 червня 2014 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І. Т. у державний реєстр речових прав на нерухоме майно внесено запис № 5871264 про право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 10 серпня 2018 року у справі № 607/9181/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 .

Підставою звернення до суду ОСОБА_2 із позовом було те, що

ОСОБА_1 , як член власника житла, в спірній квартирі не проживає більше чотирьох років, забравши всі свої особисті речі, не утримує дане житло, не оплачує комунальні послуги - частина друга стаття 405 ЦК України. При цьому ОСОБА_2 зазначала, що реєстрація відповідача за даною адресою зумовлює для позивача додаткові матеріальні затрати та є перешкодою для отримання житлової субсидії.

Згідно довідки про доходи № 06-02/3391 виданої 07 грудня 2018 року Департаментом соціального захисту населення Тернопільської обласної державної адміністрації, ОСОБА_2 з січня 2007 року по квітень 2009 року працювала в управлінні праці та соціального захисту населення, та за вказаний період їй було виплачено заробітну плату в розмірі 36 224,22 грн.

Згідно довідки № 01/270 від 10 грудня 2018 року, загальна сума доходу за період з 01 січня 2009 року по 31 грудня 2014 року провідного інженера відділу технічного забезпечення Державної бюджетної установи «Тернопільський обласний центр по нарахуванню та контролю за здійсненням соціальних виплат» ОСОБА_2 становить 55 196,5 грн.

ОСОБА_2 з 16 листопада 2009 року по 18 вересня 2012 року одержувала соціальну допомогу по догляду за дитиною до 3-ох років, в розмірі

45 850,00 грн, щомісячно, що підтверджується довідкою № 5568 виданою

07 грудня 2018 року Управлінням соціальної політики Тернопільської міської ради.

06 грудня 2013 року, ОСОБА_4 (мати відповідача) відчужила належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_2 за ціною продажу - 134 900,00 грн.

06 грудня 2013 року на ім`я ОСОБА_2 були відкриті депозитні рахунки в

ПАТ «КБ «Надра» на суму 20 000,00 доларів США і 3 000 Євро, які були зняті відповідачем з рахунків частинами в строк до 29 травня 2014 року разом з нарахованими відсотками.

19 травня 2014 року ОСОБА_4 продала належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_3 за ціною продажу - 442 680,00 грн та 28 травня 2014 року купила квартиру АДРЕСА_4 за ціною 350 270,00 грн.

Згідно договору позики укладеного 20 травня 2014 року між ОСОБА_4 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник), позикодавець передає у власність позичальника 330 000,00 грн для купівлі квартири АДРЕСА_1 , а позичальник зобов`язується повернути вказану суму позики до 20 травня 2017 року. Вказаний договір підписаний позичальником та позикодавцем. Нотаріально договір не посвідчений.

Згідно розписки ОСОБА_1 , останній 31 травня 2014 року отримав в позику від ОСОБА_5 кошти в сумі 330 000,00 грн для придбання квартири АДРЕСА_1 .

За вказаними договорами позики, на розгляді у суді знаходились цивільні справи, провадження у яких було закрито у зв?язку із відмовою позивачів, які є позичальниками за вищенаведеними договорами позики (розписками)), від заявлених позовних вимог, відповідачами по яких були ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що спірна квартира придбана за особисті кошти ОСОБА_2 . Крім того, рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 серпня

2018 року у справі № 607/9181/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 .

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з положеннями статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану (стаття 21 СК України).

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкції правил статті 60 СК України свідчать про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Підстав відступити від зазначених висновків не встановлено.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Суд першої інстанції надавши належну оцінку доказами, наявним в матеріалах справи, зробив правильний висновок про наявність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки спірне майно набуте сторонами в період шлюбу та за спільні кошти.

Разом з цим, апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, та встановлюючи факт придбання спірної квартири за особисті кошти відповідачки, допустився переоцінки доказів, що призвело до неправильного вирішення спору.

При цьому, посилання суду апеляційної інстанції на наявність рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 серпня

2018 року у справі № 607/9181/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, яким визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 є безпідставним, оскільки таке рішення не спростовує презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Ураховуючи наведене, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції належним чином оцінив подані сторонами докази, правильно встановив обставини справи та правильно застосував норми матеріального й процесуального права, а апеляційний суд помилково скасував законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

З урахуванням встановлених у справі обставин ухвалене судом апеляційної інстанції судове рішення не можна вважати законним і обґрунтованим, тому воно підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Щодо судових витрат

За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК Українипостанова суду касаційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

У зв`язку із скасуванням постанови Тернопільського апеляційного суду

від 06 вересня 2019 року та залишенням в силі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 травня 2019 року, судові витрати, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції в розмірі 3 256,92 грн, слід стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 141, 409, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Вароди Павла Борисовичазадовольнити.

Постанову Тернопільського апеляційного суду від 06 вересня 2019 року скасувати та залишити в силі рішення Тернопільського міськрайонного суд Тернопільської області від 16 травня 2019 року.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 )

3 256,92 грн судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасована постанова Тернопільського апеляційного суду від 06 вересня 2019 рокувтрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: С. Ю. Бурлаков
А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун