Постанова

Іменем України

23 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 185/4607/20

провадження № 61-11974св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Ідея Банк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 червня 2021 року у складі колегії суддів: Деркач Н. М., Куценко Т. Р., Ткаченко І. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Ідея Банк» (далі - АТ «Ідея Банк») про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору та договору страхування.

Позов обґрунтований тим, що 07 березня 2018 року між нею та АТ «Ідея Банк» укладений договір кредиту та страхування № Z62.21654.003737502, згідно з умовами якого банк надає позичальнику кредит у сумі 42 465,00 грн, включаючи витрати на страховий платіж, а позивач зобов`язувався одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами згідно з умовами цього договору. Кредит видавався на

60 місяців зі сплатою річною змінюваною процентною ставкою у розмірі, що визнається як змінна частина ставки, збільшена на 5,50 %. Станом на день укладення договору змінна частина ставки, визначена за рішенням Правління банку становила 9,5 %, що разом з маржою банку складала процентну ставку у розмірі 15 %.

Зазначає, що в оспорюваних договорах відсутня інформація про погодження між сторонами використання факсимільного підпису та факсимільної печатки при укладенні цих договорів, що свідчить про недійсність оспорюваних договорів, а надання вказаних фінансових послуг на підставі недійсного кредитного договору є порушенням прав споживача, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів».

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила визнати недійсними кредитний договір та договір страхування № Z62.21654.003737502, укладені

07 березня 2018 року між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк».

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 22 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсними кредитний договір та договір страхування № Z62.21654.003737502, укладені 07 березня 2018 року між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк». В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення мотивоване тим, що позивач не надавала своєї згоди на використання банком факсимільного відтворення підпису, як того вимагає положення частини третьої статті 207 ЦК України, а без такої згоди договори кредиту та страхування не можуть вважатися такими, що містять підписи обох сторін. Відтак, вимоги щодо письмової форми правочину не дотримані, тому договори кредиту та страхування є нікчемними.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 червня 2021 року апеляційну скаргу АТ «Ідея Банк» задоволено. Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 лютого 2021 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що позивачем не доведені позовні вимоги, оскільки сторони за письмовою згодою погодили використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою аналога власноручного підпису та відтиску печатки банку та страховика, а тому доводи позивача щодо неправомірності підписання оспорюваних договорів за допомогою факсиміле, є безпідставними. Отже, оспорювані договори підписані сторонами у визначений законом спосіб, за письмовою згодою позивача, що не суперечить чинному законодавству.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У липні 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 червня 2021 року, в якій просить скасувати постанову апеляційного суду, а рішення суду першої інстанції змінити, стягнувши з відповідача понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі 9 146,00 грн, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 19 квітня 2018 року у справі № 910/4050/17, від 28 квітня 2020 року у справі № 902/452/19. Крім того, вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у стягненні з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у повному обсязі, оскільки позивач надав до суду докази, які обґрунтовують та підтверджують витрати позивача на професійну правничу (правову допомогу).

Відповідач своїм правом подати відзив на касаційну скаргу не скористався.

Позиція Верховного Суду

Статтею 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд касаційної інстанції переглядає оскаржувані судові рішення лише в частині відмови у задоволенні позову, оскільки такі межі оскарження визначені заявником у касаційній скарзі.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Встановлені судами обставини

07 березня 2018 року ОСОБА_1 підписано заяву № Z62.21654.003737502 про акцепт публічної оферти Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» (далі -

ПАТ «Ідея Банк») на укладання договору про використання аналога власноручного підпису та відтиску печатки банку, згідно з якою позивач виявив бажання акцептувати публічну оферту банку на укладання договору про використання аналогу власноручного підпису та відтиску печатки банку від 16 вересня 2015 року, розміщеної на сайті ПАТ «Ідея Банк», на умовах, запропонованих банком. Аналогічна заява про акцепт підписана Шарафан С. Л. на укладення договору про використання аналога власноручного підпису уповноваженої особи страховика та відтиску печатки страховика.

Вищевказана заява про акцепт публічної оферти та договір про використання аналогу власноручного підпису та відтиску печатки банку від 16 вересня 2015 року, в якому містяться зразки справжнього та факсимільного підписів посадових осіб або представників сторін договору, і складають письмову згоду сторін на використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису.

07 березня 2018 року між ПАТ «Ідея Банк», правонаступником якого є АТ «Ідея Банк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № Z62.21654.003737502, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби у сумі 42 465,00 грн, включаючи витрати на страховий платіж, а позичальник зобов`язався одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього договору.

Згідно з пунктом 5.1 кредитного договору від 07 березня 2018 року

№ Z62.21654.003737502 банк перед укладенням кредитного договору повідомив позичальнику у належній формі в повному обсязі інформацію, передбачену законодавством України, зазначена інформація позичальнику відома та зрозуміла, позичальник ознайомився з тарифами банку і згоден з ними, належний позичальнику примірник оригіналу цього договору позичальнику вручено банком при підписанні цього договору, умови цього договору він вважає справедливими і такими, що відповідають його інтересам.

На підставі заяви ОСОБА_1 між нею та страховиком - ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА Життя» 07 березня 2018 року укладений договір добровільного страхування життя № Z62.21654.003737502, вказана заява, підписана ОСОБА_1 та прийнята уповноваженою особою страховика - страховим агентом.

Відповідно до умов вказаного договору застрахованою особою за цим договором є ОСОБА_1 . Договір укладається строком на 12 (дванадцять) місяців. Страхова сума встановлюється у розмірі 36 926,09 грн. Розмір одноразового страхового тарифу визначається у відсотках від страхової суми і встановлюється у розмірі

15,00 %. Розмір страхового внеску за договором становить 5 538,91 грн.

Нормативно-правове обґрунтування

Стаття 1055 ЦК України встановлює, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно з частиною третьою статті 207 ЦК України використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Встановивши, що оспорювані договори підписані відповідачем у визначений законом спосіб, оскільки заява про акцепт публічної оферти банку та страховика на укладання договору про використання аналога власноручного підпису та відтиску печатки банку підписані позивачем, які разом з публічною офертою, розміщеною на офіційному сайті банку, складають єдиний документ - договір про використання аналога власноручного підпису та відтиску печатки банку, апеляційний суд дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами відсутність згоди позивача на використання банком факсимільного відтворення підпису та відповідно відсутні правові підстави для визнання оскаржуваних договорів з цих підстав недійсними.

Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду

від 19 квітня 2018 року у справі № 910/4050/17, від 28 квітня 2020 року у справі

№ 902/452/19 є необґрунтованими, з огляду на таке.

У справі № 910/4050/17 Верховний Суд, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та, направляючи справу на новий розгляд, виходив з того, що судами не враховано вимог частини третьої статті 207 ЦК України, належним чином не досліджено чи було сторонами погоджено в установленому законом порядку використання при оформленні первинних документів факсимільного відтворення підпису, що давало б їм право підписувати документи, зокрема, спірні угоди та акти приймання-передачі наданих послуг за березень 2015 року за допомогою факсиміле.

У постанові від 28 квітня 2020 року у справі № 902/452/19 Верховний Суд погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про часткове задоволення позову, оскільки акти від 25 березня 3019 року № 92 та від 31березня 2019 року № 119 містили факсимільний підпис, проте сторонами у договорі письмової згоди щодо використання факсиміле на первинних документах досягнуто не було, а окрема угода не укладалась. Тобто наявність факсимільного відтворення підпису директора товариства на актах наданих послуг від 25 березня 3019 року № 92 та від 31 березня 2019 року № 119 не відповідає положенням частини третьої статті 207 ЦК України.

Натомість у справі, що переглядається, встановлено, що позивач надавала письмову згоду на використання банком та страховиком факсимільного відтворення підпису та печатки.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що реалізація положень частини четвертої статті 263 ЦПК України полягає у тому, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосуванні відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду лише у справах, у яких відносини є подібними.

При цьому під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у стягненні з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у повному обсязі, оскільки позивач надав до суду докази, які обґрунтовують та підтверджують витрати позивача на професійну правничу (правову допомогу) не беруться до уваги, оскільки суд касаційної інстанції за результатами розгляду цієї справи дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення апеляційного суду без змін, яким скасовано рішення суду першої інстанції та відмовлено у задоволенні позову, у зв`язку з чим відсутні підстави для перегляду рішення в частині розподілу судових витрат.

Отже, доводи заявника, що стали підставою для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися, оскільки у цих постановах Верховним Судом встановлені обставини, відмінні від тих, які встановлені у справі, що переглядається. Саме по собі посилання на неоднакове застосування норм матеріального права у різних справах, хоч і у подібних правовідносинах, але за різних фактичних обставин, не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права.

У цій справі Верховний Суд дійшов висновку, що доводи заявника отримали вичерпну оцінку, а аргументи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду апеляційної інстанції, і у сукупності зводяться до переоцінки доказів.

Переглянувши у касаційному порядку судове рішення у межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, з урахуванням неможливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій, Верховний Суд дійшов висновку, що оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не дають підстав вважати, що судами порушені норми матеріального чи процесуального права, тому касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення залишенню без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний