Провадження № 22-ц/802/166/21 Категорія: 14 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л.В., Осіпука В.В.,

з участю:

секретаря судового засідання - Савчук О. В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

відповідачів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

представників відповідачів - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 про зобов"язання виплатити компенсацію за плагіат та заборону вчиняти дії, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 жовтня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

25 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 27 жовтня 2004 року вона на засіданні спеціалізованої вченої ради Державного агроекономічного університету захистила дисертацію на здобуття наукового ступеня кандидата сільськогосподарських наук за темою «ІНФОРМАЦІЯ_3». Рішенням Вищої Атестаційної Комісії України їй присвоєно ступінь кандидата сільськогосподарських наук.

Вказує, що 25 червня 2013 року на засіданні спеціалізованої Вченої ради Державної екологічної академії післядипломної освіти та управління відповідачем ОСОБА_2 захищено дисертацію на здобуття наукового ступеня кандидата технічних наук на тему «ІНФОРМАЦІЯ_2».

Крім того зазначає, що у кінці квітня 2013 року вийшла друком монографія «ІНФОРМАЦІЯ_1», виконана авторським колективом у складі: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Ознайомившись зі змістом даної монографії та дисертаційного дослідження ОСОБА_2 , позивач встановила в даних роботах плагіат з її дисертаційного дослідження та використання відповідачами значного обсягу тексту її дослідження у власних роботах, видання її результатів за власні без належного покликання.

Вважає, що такими діями відповідачі порушили її особисте немайнове право інтелектуальної власності, а тому має право на виплату компенсації, відповідно до Закону України «Про авторське право і суміжні права», що складається із витрат, понесених для здійснення лабораторних досліджень, у розмірі 180581,38 грн, та компенсації за приниження її ділової репутації шляхом присвоєння результатів її багаторічних досліджень, опублікування їх як власні наукові досягнення, у розмірі 19418,62 грн.

Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_1 просила суд зобов`язати ОСОБА_2 виплатити їй компенсацію в розмірі 100000 грн за плагіат її дисертаційного дослідження на тему: «ІНФОРМАЦІЯ_3» у власній дисертації на тему: «ІНФОРМАЦІЯ_2»; зобов`язати ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 солідарно виплатити їй компенсацію в розмірі 100000 грн. за плагіат її дисертаційного дослідження в монографії ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 "ІНФОРМАЦІЯ_1". - Луцьк: РВВ ЛНТУ, 2013; заборонити відповідачам перевидавати та поширювати монографію ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 "ІНФОРМАЦІЯ_1". - Луцьк: РВВ ЛНТУ, 2013.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 жовтня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що суд неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, зазначає, що висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду є необґрунтованим, а тому просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити в повному обсязі. Покликається на те, що суд безпідставно не взяв до уваги наданий нею висновок експертизи, яким доводиться факт плагіату відповідачами її дисертаційної роботи.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, покликаючись на те, що судом правильно взято до уваги висновки експертизи, яка була призначена судом, оскільки експертом досліджувалися разом із дисертаційними роботами і монографією інші джерела, на які посилались автори у своїх роботах. Крім того, суд також взяв до уваги ухилення позивача від оплати витрат на проведення призначених за її ж клопотанням експертиз, що потягло тривалий розгляд справи та невиконання цих експертиз. Вважає, що позивачем не доведено наявності сукупності обставин, за яких наступає майнова відповідальність за порушення авторського права, а тому суд правильно відмовив у позові.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та їх представники ОСОБА_4 і ОСОБА_5 просили відхилити подану апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та доводи і вимоги апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін із таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Також суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У статтях 3, 28 Конституції України визначено, що честь і гідність людини є найвищою соціальною цінністю та передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності.

Кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір (частини перша та друга статті 34 Конституції України).

За змістом частин другої та четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Судом встановлено, що 27 жовтня 2004 року, ОСОБА_1 , на засіданні спеціалізованої Вченої ради Державного агроекономічного університету захистила дисертацію на здобуття наукового ступеня кандидата сільськогосподарських наук за темою «ІНФОРМАЦІЯ_3» (далі - дисертація 1) (а.с. 8-92 том 1).

25 червня 2013 року на засіданні спеціалізованої Вченої ради Державної екологічної академії післядипломної освіти та управління відповідачем ОСОБА_2 захищено дисертацію на здобуття наукового ступеня кандидата технічних наук на тему «ІНФОРМАЦІЯ_2» (далі - дисертація 2) (а.с. 93-193 том 1).

У квітні 2013 року вийшла друком монографія «ІНФОРМАЦІЯ_1», виконана авторським колективом у складі: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (далі - монографія) (а.с. 194-253 том 1).

Згідно із висновком експерта за результатами проведення експертизи у сфері інтелектуальної власності від 23.11.2018 року №7340/17-53/24599-24621/18-53 у монографії має місце відтворення частин дисертації 2 ОСОБА_2 . Одночасно вказано у висновку, що без вивчення всіх джерел, на які було здійснено посилання у монографії, дисертації 1 та дисертації 2, визначити чи має місце відтворення частин дисертації 1, які містяться в матеріалах справи, без відповідного посилання на джерела запозичення, не виявляється можливим. Також не виявляється можливим встановити, чи є дисертація 2 та монографія об`єктом авторського права та чи дані роботи містять ознаки плагіату, оскільки без дослідження усіх джерел, на які є посилання, визначити творчий вклад та самостійність опрацювання вищезазначених джерел кожним із авторів, не виявляється за можливе (а.с. 85-136 том 2).

У висновку судової експертизи експертом встановлено, що порівнювані тексти дисертації 1 та дисертації 2 містять як схожі, так і різні частини. Схожі частини мають посилання, в тому числі на одні і ті ж джерела. У дисертації 2 були визначені запозичення із зазначенням джерела з числа додаткових матеріалів, наданих у відповідь на клопотання експерта. Однак, без ретельного вивчення всіх джерел, на які було здійснено посилання в обох порівняльних роботах, а саме у співпадаючих частинах, визначити, чи є це відтворення саме роботи позивачки ОСОБА_1 , або більш ранніх за датою створення друкованих видань, за відсутності додаткових матеріалів - саме цих друкованих видань, публікацій, на які містяться посилання в обох роботах, не виявляється можливим (а.с. 85-136 том 2).

Відтак, зі змісту висновку судової експертизи вбачається, що без додаткових матеріалів, на які містяться посилання у дисертації 1, дисертації 2 та монографії, неможливо встановити, чи дисертація 2 та монографія є плагіатом з дисертації 1.

У подальшому позивачем був наданий висновок від 14.02.2020 року № 6555 експертів комісійної експертизи у сфері інтелектуальної власності за заявою ОСОБА_1 . Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз (далі - висновок експерта № 6555), з якого вбачається, що дисертація 2 має ознаки плагіату у формі багаторазового відтворення та іншого використання фрагментів дисертації 1, могло мати місце використання результатів дисертації 1 у дисертації 2, однак категоричного висновку щодо використання результатів досліджень не виявляється можливим надати у зв`язку із можливим результатом випадкового збігу результатів наукових досліджень із урахуванням похибки приладів кожного з дослідників та різних часових періодів (а.с. 15-53 том 3).

Разом з тим, на підтвердження власних доводів позивач ОСОБА_1 надала суду порівняльний аналіз фрагментів текстів дисертації 1 та дисертації 2, проведений Львівським національним університетом ім. Івана Франка, у результаті якого встановлено, що обидва фрагменти належать до наукового стилю сучасної української літературної мови і є тематично ідентичними (а.с. 277-282 том 1), та висновок порівняльного аналізу дисертації 1 та дисертації 2, проведеного кандидатом біологічних наук ОСОБА_11 Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції інституту Західного Полісся НААН, з якого вбачається, що у структурі дисертацій має місце значний збіг: у назвах розділів і підрозділів, у розкритті актуальності проблеми, у постановці деяких задач досліджень, у побудові таблиць та графіках залежностей на рисунках. У списку використаних джерел збіги мають понад 70 джерел (а.с. 283-296 том 1).

Відповідно до статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Інтелектуальну власність у нашій державі захищає Конституція України. Відповідно до ч. 1 ст. 41 Основного закону кожен має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Право на судовий захист прав інтелектуальної власності є конституційним правом кожної особи (ст. 55 Конституції України).

Згідно зі ст. 418 Цивільного кодексу України (ЦК України) особа має особисті немайнові права інтелектуальної власності та/або майнові права інтелектуальної власності.

За статтею 270 Цивільного кодексу України, окремим видом особистих немайнових прав є право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості.

Статтями 15, 275 Цивільного кодексу України передбачено право особи на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб.

Відповідно до вимог статті 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» автор - фізична особа, яка своєю творчою працею створила твір; контрафактний примірник твору, фонограми, відеограми - примірник твору, фонограми чи відеограми, відтворений, опублікований і (або) розповсюджуваний з порушенням авторського права і (або) суміжних прав, у тому числі примірники захищених в Україні творів, фонограм і відеограм, що ввозяться на митну територію України без згоди автора чи іншого суб`єкта авторського права і (або) суміжних прав, зокрема з країн, в яких ці твори, фонограми і відеограми ніколи не охоронялися або перестали охоронятися; примірник твору - копія твору, виконана у будь-якій матеріальній формі.

Перелік об`єктів авторського права закріплений у статті 433 ЦК України

Та статті 8 Закону України «Про авторське право і суміжні права».

В силу вимог частини першої статті 437 ЦК України та статті 11 Закону України «Про авторське право і суміжні права» авторське право виникає з моменту створення твору. Первинним суб`єктом, якому належить авторське право, є автор твору. За відсутності доказів іншого автором твору вважається особа, зазначена як автор на оригіналі або примірнику твору (презумпція авторства). Для виникнення і здійснення авторського права не вимагається реєстрація твору чи будь-яке інше спеціальне його оформлення, а також виконання будь-яких інших формальностей. Суб`єкт авторського права для засвідчення авторства (авторського права) на оприлюднений чи не оприлюднений твір, факту і дати опублікування твору чи договорів, які стосуються права автора на твір, у будь-який час протягом строку охорони авторського права може зареєструвати своє авторське право у відповідних державних реєстрах. Державна реєстрація авторського права і договорів, які стосуються права автора на твір, здійснюється Установою відповідно до затвердженого Кабінетом Міністрів України порядку. Установа складає і періодично видає каталоги всіх державних реєстрацій.

За змістом частин третьої та четвертої статті 426 ЦК України використання об`єкта права інтелектуальної власності іншою особою здійснюється з дозволу особи, яка має виключне право дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності, крім випадків правомірного використання без такого дозволу, передбачених цим Кодексом та іншим законом. Умови надання дозволу на використання об`єкта права інтелектуальної власності можуть бути визначені ліцензійним договором.

Використання твору здійснюється лише за згодою автора (стаття 443 ЦК України).

Статтею 15 Закону України «Про авторське право і суміжні права» передбачено, що до майнових прав автора (чи іншої особи, яка має авторське право) належать: виключне право на використання твору та виключне право на дозвіл або заборону використання твору іншими особами.

Частиною першою статті 32 Закону України «Про авторське право і суміжні права» встановлено, що автору та іншій особі, яка має авторське право, належить виключне право надавати іншим особам дозвіл на використання твору будь-яким одним або всіма відомими способами на підставі авторського договору. Використання твору будь-якою особою допускається виключно на основі авторського договору, за винятком випадків, передбачених статтями 21-25 цього Закону

Вибір способу захисту порушеного права належить позивачу - суб`єкту авторського права і (або) суміжних прав.

За змістом положень статті 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права» у разі порушення авторського права і (або) суміжних прав можливим є одночасне застосування кількох передбачених зазначеною статтею способів цивільно-правового захисту таких прав.

Відповідно до підпунктів «а», «г» абзацу другого частини першої статті 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права» при порушеннях будь-якою особою авторського права і (або) суміжних прав, передбачених статтею 50 цього Закону, недотриманні передбачених договором умов використання творів і (або) об`єктів суміжних прав, використанні творів і об`єктів суміжних прав з обходом технічних засобів захисту чи з підробленням інформації і (або) документів про управління правами чи створенні загрози неправомірного використання об`єктів авторського права і (або) суміжних прав та інших порушеннях особистих немайнових прав і майнових прав суб`єктів авторського права і (або) суміжних прав суб`єкти авторського права і (або) суміжних прав мають право, зокрема: вимагати визнання та поновлення своїх прав, у тому числі забороняти дії, що порушують авторське право і (або) суміжні права чи створюють загрозу їх порушення; подавати позови до суду про відшкодування збитків (матеріальної шкоди), включаючи упущену вигоду, або стягнення доходу, отриманого порушником внаслідок порушення ним авторського права і (або) суміжних прав, або виплату компенсацій.

Відповідно до ст. 9 Закону № 3792-XII частина твору, яка може використовуватися самостійно, у тому числі й оригінальна назва твору, розглядається як твір і охороняється відповідно до цього Закону. Таким чином, назва твору, фрази, словосполучення та інші частини твору, які можуть використовуватися самостійно, підлягають охороні як об`єкт авторського права тільки в тому випадку, коли вони є результатом творчої діяльності автора і є оригінальними.

Відповідно до ч.3 ст.8 Закону передбачена цим Законом правова охорона поширюється тільки на форму вираження твору і не поширюється на будь-які ідеї, теорії, принципи, методи, процедури, процеси, системи, способи, концепції, відкриття, навіть якщо вони виражені, описані, пояснені, проілюстровані у творі.

Згідно із п.в) ст.50 Закону плагіат - це оприлюднення (опублікування), повністю або частково, чужого твору під іменем особи, яка не є автором цього твору.

Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав» від 04.06.2010 № 5 встановлено, що майнова відповідальність за порушення авторського права і (або) суміжних прав настає за наявності певних, установлених законом, умов: факту протиправної поведінки особи; шкоди, завданої суб`єкту авторського права і (або) суміжних прав; причинно-наслідкового зв`язку між завданою шкодою та протиправною поведінкою особи; вини особи, яка завдала шкоди.

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Доведення факту порушення авторських прав здійснюється засобами доказування, передбаченими чинним цивільно-процесуальним законодавством.

Що стосується плагіату, то зазначений факт має доводитися із застосуванням спеціальних знань з урахуванням положень ст. ст. 103-108 ЦПК України.

Позивач повинна довести факт наявності у неї авторського права і (або) суміжних прав, факт порушення її прав відповідачем або загрозу такому порушенню, розмір шкоди (за винятком вимоги виплати компенсації), якщо вона завдана, та причинно-наслідковий зв`язок між завданою шкодою і діями відповідачів.

Враховуючи вищезазначені обставини, колегія суддів вважає, що позивачкою ОСОБА_1 не надано, а судом не здобуто належних та допустимих доказів на підтвердження сукупності вказаних обставин.

Колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно не взято до уваги висновки експертизи № 6555 від 14.02.2020 року Львівського НДІСЕ, проведеної за заявою позивача ОСОБА_1 , оскільки вони базуються на порівняльному дослідженні та аналізі текстів дисертацій, однак інші матеріали, зокрема і монографія та використані джерела, експертами не досліджувались та не порівнювались.

В суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_3 пояснив, що він, як професор, доктор географічних наук, тривалий час вивчає теми, пов"язані з тими, що висвітлені у спірних наукових роботах, працював на вивченням проблем забруднення навколишнього середовища задовго до захисту своєї дисертації позивачем ОСОБА_1 та має багато опублікованих наукових статей із близької до вказаної тематики. У зв"язку з цим він і його учні також працювали над актуальною темою забруднення грунтів та річок внаслідок впливу сміттєзвалищ. При написанні своїх робіт ними, як і позивачем ОСОБА_1 , були використані одні і ті ж доступні усім джерела. Таким чином, вважає, що у справі не доведено, що саме в роботах відповідачів використано оригінальні, ексклюзивні вислови позивачки із досліджуваних наукових питань.

Позивач ОСОБА_1 , обгрунтовуючи свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, вказувала, що відповідачами було використано її роботу також у частині проведених нею досліджень та викладення їх результатів. Одночасно вона вказала, що цифрові значення показників у роботах відповідачів не є ідентичними з її даними, оскільки перекручені, змінені, не відповідають дійсності. Отже, в цій частині також не можна зробити висновок, що в даному випадку має місце плагіат.

Разом з тим, у матеріалах справи є наданий відповідачами порівняльний аналіз дисертацій, підготовлений ОСОБА_10 , з якого вбачається, що у структурі дисертації є незначний збіг в окремих назвах розділів, синоніми слів, що характеризують об"єкт досліджень, перефразування, розкриття актуальності, виборі важких металів для дослідження та методики дослідження, які є загальноприйняті. Оскільки об"єкти досліджень однакові - законсервоване сміттєзвалище, то результати то і цифрові показники та морфологія і стан грунтів не могли сильно відрізнятися, і є результатами творчої, індивідуальної думки двох авторів з одного і того ж питання, а не є плагіатом.

Суд першої інстанції також правильно зазначив, що листом Держекоінспекції у Волинській області від 27.03.2017 року та листом Управління охорони здоров`я Волинської обласної державної адміністрації від 06.09.2017 року (а.с. 52, 205 том 2), на які посилається позивач, у даному випадку, жодним чином не підтверджують обставини щодо наявності плагіату.

Інших доказів, чи переконливих доводів, які б спростовували правильність чи повноту висновку експертного дослідження, який суд взяв до уваги, позивач суду як першої, так і апеляційної інстанції, не надала.

З урахуванням наведеного, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції надав правильну оцінку доказам, поданим сторонами до справи, і дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність обставин на підтвердження наявності плагіату у спірних роботах.

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого суду, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції вважає, що оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 жовтня 2020 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді