ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 546/1302/18 Номер провадження 22-ц/814/618/21Головуючий у 1-й інстанції Зіненко Ю. В. Доповідач ап. інст. Прядкіна О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Прядкіної О.В.,

суддів: Бутенко С.Б., Обідіної О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення та виклику сторін у м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 24 грудня 2020 року, прийнятого під головуванням судді Зіненка Ю.В. в м. Решетилівка із складанням повного тексту рішення 28 грудня 2020 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до районного суду з вказаним позовом. Зазначав, що з 05.02.1999 року по 22.12.2015 рік перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . За час перебування у шлюбі, в листопаді 2012 року позивач купив автомобіль «HYUNDAI ACCENT», номерний знак НОМЕР_1 . На купівлю зазначеного автомобіля позивачем було сплачено 150 000 грн., з яких частину коштів у розмірі 70 000 грн. позивач позичив у ОСОБА_3 , іншу суму в розмірі 80 000 грн. взяв в кредит в ПАТ «Державний ощадний банк України».

08 грудня 2012 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір позики №8, згідно якого позивач отримав кошти в розмірі 150 000 грн. для розрахунків по боргах перед ОСОБА_3 та ПАТ «Державний ощадний банк України».

Однак своєчасно розрахуватися з ОСОБА_4 він не зміг, а також відповідач відмовилась приймати участь у поверненні коштів, у зв`язку з чим рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 03.05.2018 р. позов ОСОБА_4 задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 280 275 грн. Рішення суду було виконано позивачем, що підтверджується відповідною розпискою. Таким чином, вважає, що кошти за оплату боргів були використані в інтересах сім`ї, а ОСОБА_2 участі у поверненні коштів ОСОБА_4 не брала. Просив стягнути з відповідачки на свою користь Ѕ частину сплачених за договором позики № 8 від 08.12.2012 року коштів у розмірі 140 137,50 грн. та судові витрати у розмірі 6401,37 грн.

Рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 24 грудня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів відмовлено.

Відмова у задоволенні позову обґрунтована тим, що ОСОБА_1 не було доведено, що отримані грошові кошти за договором позики № 8 від 08.12.2012 року були витрачені ним в інтересах сім`ї.

Рішення оскаржив ОСОБА_1 , який в апеляційній скарзі посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Вважає, що суд першої інстанції не належним чином оцінив докази на підтвердження обґрунтування позову.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 -адвокат Маслова А.В. вважає рішення районного суду вірним та просить залишити його без змін.

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з таких підстав:

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.02.1999 р. по 22.12.2015 р.

Під час шлюбу 26 жовтня 2012 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Автопланета Полтава» було укладено договір купівлі продажу №АП-000621, відповідно до якого, продавець зобов`язується передати у власність покупця ОСОБА_1 транспортний засіб HYUNDAI Accent RB 1.6 Comfort MT, № кузова: НОМЕР_2 , вартістю 137 400 грн.

Відповідно до підпунктів 2.3.1., 2.3.2. пункту 2.3. цього Договору, перша частина 41,78% ціни Товару, що складає 57 400,00 грн, сплачується покупцем самостійно протягом 5 робочих днів від дня підписання договору. Друга частина суми 58,22 % ціни товару, що складає 80 000,00 грн., сплачується за рахунок кредитних коштів протягом 2-х робочих днів з моменту реєстрації автомобіля в ДАІ.

28 листопада 2012 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Державний ощадний банк України» укладено кредитний договір №2203/4320 про надання коштів в сумі 80 000грн., письмову згоду на укладення якого надала ОСОБА_2 .

Відповідно до розписки від 27 листопада 2012 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 у борг грошові кошти в розмірі 70 000 грн. на купівлю автомобіля «HYUNDAI ACCENT» 2012 року випуску зобов`язався повернути у строк до 27 травня 2013 року.

08 грудня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір позики на суму 150 000 грн.

Після отримання коштів від ОСОБА_4 , позивач повернув ОСОБА_3 кошти в розмірі 70 000 грн., що підтверджується розпискою останнього від 08.12.2012р.

Зі слів позивача, також після отриманих коштів від ОСОБА_4 . ОСОБА_1 погасив кредит від 28.11.2012 року, на підтвердження чого надав довідку №28 від 04.04.2018 р.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 03.05.2018 р. позов ОСОБА_4 задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 08 грудня 2012 року в розмірі 280275,00 грн.

З розписки від 10.12.2018 р. вбачається, що ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_1 кошти в сумі 280275 грн., стягнуті рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 03.05.2018 р.

ОСОБА_1 вважає, що кошти які він повернув ОСОБА_4 були використані в інтересах сім`ї, а саме для погашення боргу за автомобіль.

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд своє рішення мотивував тим, що укладений ОСОБА_1 із ОСОБА_4 договір позики №8 від 08 грудня 2012 року на суму 150000 грн. не можна вважати таким, що укладений в інтересах сім`ї.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком.

Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Отже інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї.

Законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України).

Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Указаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України висловленої у постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13.

За таких обставин згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, 08 грудня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір позики №8 на строк до 08.12.2017 року, позика становить 150 000 грн.

Після отримання коштів від ОСОБА_4 , за твердженням позивача, він повернув позичені кошти ОСОБА_3 в розмірі 70 000 грн. та погасив кредит ПАТ «Державний ощадний банк України» від 28.11.2012 року, на підтвердження чого надав довідку №28 від 04.04.2018 р. (а.с.23).

10.12.2018 р. ОСОБА_1 повернув ОСОБА_4 кошти в сумі 280275 грн., стягнуті рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 03.05.2018 р. (а.с.24-26).

Позивач вважає, що позику брав у ОСОБА_4 для того, щоб повернути кошти ОСОБА_3 та виплати кредит в ПАТ «Державний ощадний банк України», тобто для використання в інтересах сім`ї.

Між тим, ОСОБА_1 не звертався до Ленінського районного суду м. Полтави з відповідним клопотанням щодо залучення до участі у справі № 553/709/18 ОСОБА_2 , оскільки на час отримання позики у ОСОБА_4 до 22.12.2015р. перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем і саме добросовісно використовуючи свої процесуальні права, мав у зазначеному провадженні доводити необхідність одержання зазначених коштів в інтересах сім`ї та здійснювати розподіл боргів подружжя.

Кім того, як вбачається з довідки, виданої ПАТ «Ощадбанк» ОСОБА_2 від 24.04.2019 р. №114.053-25/050, зобов`язання за кредитним договором №2203/4320 від 28.11.2012 р. виконані в повному обсязі 28.11.2014 р.( а.с. 130).

На погашення вказаного кредиту ОСОБА_2 27 листопада 2014 року взяла в борг кошти у ОСОБА_5 на суму 42 000 грн., які повернула 27 січня 2016 року (а.с. 131-132).

З огляду на вказане, вбачається, що фактично позивач ОСОБА_1 користувався запозиченими у ОСОБА_4 коштами до 10.12.2018 року, тобто на протязі трьох років після розірвання шлюбу з відповідачем, що не може бути розцінене, як їх використання в інтересах сім`ї, при цьому кредит остаточно виплачений був ще 28 листопада 2014 року.

Враховуючи вказане, судом першої інстанції вірно встановлено, що договір позики від 08.12.2012 року не породжує жодних правових наслідків для відповідача, оскільки матеріали справи не містять доказів, що кошти в розмірі 150 000 грн. одержані за договором позики № 8 ОСОБА_1 використані в інтересах сім`ї.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи і спростовуються наявними у справі доказами.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 374,375, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 24 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02.03.2021 р.

Головуючий-суддя О. В. Прядкіна

Судді: С. Б. Бутенко

О. І. Обідіна