Постанова

Іменем України

22 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 563/1417/19

провадження № 61-1591 св 21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - Корецька міська рада Рівненської області;

відповідачі: державний реєстратор комунального підприємства «Центр реєстрації прав» Корецької районної ради Рівненської області Здрок Ірина Олександрівна, ОСОБА_1 ;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Корецької міської ради Рівненської області на постанову Рівненського апеляційного суду від 24 грудня 2020 року у складі колегії суддів: Ковальчук Н. М., Хилевича С. В., Шимківа С. С.

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2019 року Корецька міська рада Рівненської області звернулася до суду з позовом до державного реєстратора комунального підприємства «Центр реєстрації прав» Корецької районної ради Рівненської області Здрок (Семенюк) І. О., Топорецького М. М. про скасування рішення державного реєстратора та зобов`язання вчинити певні дії.

Позовна заява мотивована тим, що 25 березня 2003 року між Корецькою міською радою Рівненської області та ОСОБА_1 було укладено договір оренди земельної ділянки, площею 0,013 га, розташованої по АДРЕСА_1 , для обслуговування торгового кіоску. Договір зареєстровано у Книзі записів Державної реєстрації договорів оренди землі 25 березня 2003 року, актовий запис № 20, на підставі рішення виконавчого комітету Корецької міської ради Рівненської області від 31 жовтня 2002 року № 227.

25 березня 2019 року строк дії договору оренди земельної ділянки для обслуговування торгового кіоску закінчився. У липні 2019 року на адресу позивача надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Корецької міської ради Рівненської області, голови Корецької міської ради Рівненської області Дмитрук Л. М., про визнання незаконними дій, визнання незаконним та скасування рішення, визнання договору оренди земельної ділянки укладеним на новий строк та визнання укладеною додаткової угоди до договору оренди землі. Із долучених до позовної зави документів, зокрема, Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 01 листопада 2016 року № 71912961, стало відомо, що 26 жовтня 2016 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на торгівельний кіоск, як об`єкт нерухомого майна, реєстраційний номер 230, загальною площею 20,1 кв. м, розташований по АДРЕСА_1 . Оскільки власником земельної ділянки, на якій розміщено кіоск, є територіальна громада м. Корець, то безпідставна реєстрація права власності за ОСОБА_1 на майно на зазначеній земельній ділянці порушує права власника щодо володіння, користування та розпорядження ділянкою. Враховуючи, що дозвіл на будівництво об`єкту нерухомого майна міською радою не видавався, земельна ділянка надавалася в оренду відповідачу для обслуговування торгового кіоску, а не для будівництва, позивач вважав незаконним внесення відомостей про тимчасову споруду - торгівельний кіоск до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно як об`єкта нерухомості.

Ураховуючи викладе, уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) державного реєстратора комунального підприємства «Центр реєстрації прав» Корецької районної ради Рівненської області Семенюк І. О., індексний номер 32145348 від 01 листопада 2016 року та припинити зареєстроване на підставі цього рішення право власності № 17198531 на торгівельний кіоск (власник ОСОБА_1 ), дата державної реєстрації - 26 жовтня 2016 року, а також закрити розділ Державного реєстру прав на об`єкт нерухомого майна, реєстраційний номер 230, на торгівельний кіоск, площею 20,1 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Корецького районного суду Рівненської області від 08 вересня 2020 року позов Корецької міської ради Рівненської області задоволено. Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) державного реєстратора комунального підприємства «Центр реєстрації прав» Корецької районної ради Рівненської області Семенюк (Здрок) І. О. та припинено зареєстроване на підставі цього рішення право власності № 17198531 на торгівельний кіоск (власник ОСОБА_1 ) дата державної реєстрації - 26 жовтня 2016 року, а також закрито розділ Державного реєстру прав на об`єкт нерухомого майна реєстраційний № 230 на торгівельний кіоск, площею 20,1 кв. м, розташований по АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано положеннями Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», яким передбачено, що державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам, та обґрунтоване обставинами справи, які підтверджують, що жодних дозволів або рішень на будівництво будь-якого об`єкту нерухомості на спірній земельній ділянці ОСОБА_1 не надавалося.Рішенням виконавчого комітету Корецької міської ради Рівненської області від 25 жовтня 1999 року № 307 ОСОБА_1 надано лише дозвіл на встановлення (а не будівництво) та реконструкцію кіоску, який знаходиться на спірній земельній ділянці. Отже, відповідач самочинно, без дозвільних документів та без згоди орендодавця земельної ділянки здійснив реконструкцію торгівельного кіоску із тимчасової споруди у нерухоме майно шляхом побудови фундаменту. Такі дії відповідача порушують встановлений порядок регулювання містобудівної діяльності, а відтак державний реєстратор неправомірно прийняв рішення про державну реєстрацію права власності, у зв`язку з чим вказане рішення підлягає скасуванню.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Рівненського апеляційного суду від 24 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Корецького районного суду Рівненської області від 08 вересня 2020 року скасовано й ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову Корецької міської ради Рівненської області відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що наявними у матеріалах справи доказами та встановленими судом фактичними обставинами підтверджено законність встановлення відповідачем будівлі, яка використовується як торговий кіоск, а також встановлено факт того, що час укладання договору оренди спірної земельної ділянки від 25 березня 2003 року вказаний кіоск, розташований на спірній земельній ділянці, був зареєстрований на підставі всіх необхідних дозвільних документів; рішенням виконавчого комітету Корецької міської ради Рівненської області 23 червня 2001 року № 251 спірній будівлі, яка на момент постановлення цього рішення вже була реконструйована та здана в експлуатацію як капітальна споруда, присвоєно поштову адресу - АДРЕСА_1 . Отже, рішення державного реєстратора про внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно як об`єкта нерухомості спірної будівлі та державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) є правомірним, вчиненим у відповідності до вимог закону, а відтак відсутні підстави для припинення зареєстрованого на підставі цього рішення права власності за ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна - торгівельний кіоск, який знаходиться по АДРЕСА_1 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У січні 2021 року Корецька міська рада Рівненської області подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила скасувати постанову Рівненського апеляційного суду від 24 грудня 2020 року й залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначав неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13, постановах Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 203/4180/15, від 21 січня 2019 року у справі № 332/609/17, від 05 серпня 2020 року у справі № 766/46/19, від 23 грудня 2020 року у справі № 923/236/19, що відповідає вимогам пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Також заявник вказував на порушення судом норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2021 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 563/1417/19 із Корецького районного суду Рівненської області.

У квітні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 грудня 2021 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду не ґрунтується на вимогах закону, не відповідає дійсним обставинам справи і ухвалене з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального права, зокрема, статей 182, 328, 331, 376, 392 ЦК України, статей 2, 5, 10, 17, 18, 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», статті 29 Закон України «Про планування і забудову територій», статей 28, 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», пункту 12 постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), пунктів 10, 11 постанови Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 № 1141 «Про затвердження порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно». Заявник вказував, що оскільки власником спірної земельної ділянки є територіальна громада м. Корець, то безпідставна реєстрація права власності за ОСОБА_1 на майно на цій земельній ділянці порушує права власника щодо володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою. Апеляційним судом не враховано, що дозвіл на будівництво об`єкту нерухомого майна на спірній земельній ділянці міською радою не видавався, земельна ділянка надавалася в оренду відповідачу для обслуговування тимчасової споруди - торгового кіоску (а не будівництва), отже, кіоск є самочинним будівництвом. При цьому наявність дозволу на реконструкцію кіоску не дає підстав для створення об`єкту нерухомості та орендованій земельній ділянці, а акт прийняття в експлуатацію не може підміняти дозвільні та проектні документи, тому є незаконним рішення про внесення відомостей про таку споруду до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно як об`єкта нерухомості. Крім того, при реєстрації права власності відповідача на зазначений об`єкт нерухомості державним реєстратором не виконано обов`язкових дій, передбачених пунктами 10, 11 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, не перевірено в повному обсязі наявність або відсутність підстав для відмови у державній реєстрації нерухомого майна.

Судом першої інстанції ухвалено законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову, яке безпідставно скасовано судом апеляційної інстанції.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У травні 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_1 , у якому зазначено, що доводи касаційної скарги є безпідставними, а оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції є мотивованим, законним й ґрунтується на належних та допустимих доказах, судом вірно застосовано норми матеріального та процесуального права щодо спірних правовідносин.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що земельна ділянка, розташована по АДРЕСА_1 , перебуває у комунальній власності міста.

25 березня 2003 року між Корецькою міською радою Рівненської області та ОСОБА_1 укладено та зареєстровано договір оренди земельної ділянки за вказаною адресою, площею 0,013 га.

Згідно з пунктами 2.1., 2.2. договору оренди земельної ділянки від 25 березня 2003 року земельна ділянка передається в оренду з метою несільськогосподарського використання для обслуговування торгового кіоску на термін 4 роки, починаючи з дати реєстрації. По закінченню терміну договору орендар має переважне право на поновлення договору на новий термін. У цьому разі зацікавлена сторона повинна повідомити письмово другу сторону про бажання щодо продовження договору на новий термін не пізніше, ніж за два місяці до його закінчення.

25 січня 2007 року ОСОБА_1 звернувся до Корецької міської ради Рівненської області з листом, в якому просив продовжити термін дії договору оренди земельної ділянки, а 05 лютого 2007 року - повторно звернувся із заявою про переукладення договору оренди на зазначену земельну ділянку на термін 10 років.

09 лютого 2007 року Корецькою міською радою Рівненської області на ім`я ОСОБА_1 була надана відповідь про відмову в продовженні договору у разі ненадання до 12 лютого 2007 року технічної документації, плану або схеми зазначеної ділянки.

Рішенням Корецької міської ради Рівненської області від 22 лютого 2007 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні заяви про переукладення договору оренди землі від 25 березня 2003 року на земельну ділянку, площею 0,013 га, розташовану по АДРЕСА_1 , для обслуговування торгового кіоску, в зв`язку з тим, що на орендованій земельній ділянці відбулось встановлення малої архітектурної форми-кіоску без дозволу міської ради.

Рішенням Корецького районного суду Рівненської області від 23 листопада 2010 року у справі № 2-215/10 за позовом ОСОБА_1 до Корецької міської ради Рівненської області визнано нечинним та скасовано рішення Корецької міської ради Рівненської області від 22 лютого 2007 року.

Вказаним судовим рішенням встановлено, що ОСОБА_1 було встановлено кіоск на підставі рішення виконкому Корецької міської ради Рівненської області від 27 лютого 2004 року, яким було надано дозвіл на виготовлення проектно-технічної документації під встановлення торгового кіоску на орендованій земельній ділянці по АДРЕСА_1 .

Рішеннями виконавчого комітету Корецької міської ради Рівненської області від 25 травня 2005 року № 179 та від 17 травня 2006 року № 123 ОСОБА_1 надано дозвіл на встановлення торгового кіоску на вказаній земельній ділянці та затверджено акт технічної комісії про прийняття в експлуатацію стаціонарної малої архітектурної форми по АДРЕСА_1 .

У 2008 році Корецька міська рада Рівненської області зверталась до суду з позовом до ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятих земельних ділянок, в тому числі і спірної земельної ділянки.

Постановою Корецького районного суду Рівненської області від 25 вересня 2008 року в задоволенні позову Корецької міської ради Рівненської області відмовлено.

Вказаним судовим рішенням встановлено, що протягом орендованого терміну земельної ділянки до ОСОБА_1 ніяких претензій з боку Корецької міської ради Рівненської області не надходило, а також підтверджено законність побудови ОСОБА_1 торгового кіоску. ОСОБА_1 продовжує користуватися земельною ділянкою, щорічно зазначає її як об`єкт оподаткування в податковій декларації з плати за землю. На даній земельній ділянці знаходиться громадський будинок (призначення торгівельний кіоск), який є капітальною спорудою та зданий в експлуатацію, згідно довідки відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Корецької районної державної адміністрації Рівненської області.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга Корецької міської ради Рівненської області задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Звертаючись до суду з цим позовом, Корецька міська рада Рівненської області посилалась на те, що на переданій нею в оренду земельній ділянці, площею 0,013 га, розташованій по АДРЕСА_1 , знаходився кіоск, право власності на який зареєстровано за ОСОБА_1 . Вказувала, що вказаний кіоск є об`єктом самочинного будівництва, оскільки збудований без дозвільних документів та на земельній ділянці територіальної громади м. м. Корець Рівненської області, тому реєстрація права власності за ОСОБА_1 на майно на цій земельній ділянці порушує права власника щодо володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, у зв`язку з чим рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на вказаний об`єкт нерухомості за ОСОБА_1 підлягає скасуванню.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 Цивільного кодексу України, (далі - ЦК України)). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради (частина п`ята статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання (стаття 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності (частина п`ята статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

У статті 12 Земельного кодексу України зазначено, що розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу належить до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст.

Згідно з пунктом 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин віднесено до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад.

Відповідно до частини першої статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу (частина четверта статті 375 ЦК України).

За положеннями частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК України). Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 375 ЦК України право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації (частина четверта статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, про що зазначено у частині першій статті 328 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

У пунктах 1, 2 частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; 2) перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав (частина перша статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

За результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав.

При цьому державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам (частина четверта статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до пункту 40 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком.

Частиною першою статті 27, статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено перелік підстав, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва. Перелік підстав для відмови у державній реєстрації прав є вичерпним.

За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що подані для реєстрації документи відповідали вимогам Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а державний реєстратор діяв у порядок та спосіб, передбачений законодавством, тому в останнього були відсутні передбачені нормами матеріального права, зокрема, частиною першою статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підстави для відмови у державній реєстрації за ОСОБА_1 права власності на спірне нерухоме майно.

Також апеляційним судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що рішенням виконавчого комітету Корецької міської ради Рівненської області від 25 жовтня 1999 року № 307 ОСОБА_1 надано дозвіл на реконструкцію власного кіоска, який знаходиться по АДРЕСА_1 .

23 лютого 2000 року ОСОБА_1 інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю Корецького району Рівненської області надано дозвіл № 5 на виконання будівельних робіт, а саме на реконструкцію торгового кіоску, який знаходиться по АДРЕСА_1 . Вказаний дозвіл видано відповідно до будівельного паспорту, затвердженого головним архітектором району 23 лютого 2000 року та зареєстрованого в Госпрозрахунковому проектно-виробничому архітектурно-планувальному бюро за № 4 від 22 лютого 2000 року. Вказаним дозволом, зокрема, планувалось і влаштування фундаментів.

Актом державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації 16 травня 2000 року будівлю кіоска після реконструкції прийнято в експлуатацію. В акті вказано, що він може служити основою для реєстрування у відповідних органах об`єкта колективної або приватної власності юридичних і фізичних осіб.

На вказаному акті, зокрема, є підпис голови Корецької міської ради Рівненської області Ясенчука В. П., який був і головою даної комісії, підпис якого завірено печаткою виконавчого комітету Корецької міської ради Рівненської області.

Рішенням виконавчого комітету Корецької міської ради Рівненської області 23 червня 2001 року № 251 кіоску ОСОБА_1 присвоєно поштову адресу - АДРЕСА_1 .

Отже, матеріалами справи підтверджено, що рішення Корецької міської ради Рівненської області від 31 жовтня 2002 року № 227 про надання ОСОБА_1 дозволу на виготовлення проекту відведення земельної ділянки для обслуговування торгового кіоску було прийнято вже після реконструкції кіоску та прийняття його в експлуатацію.

На підставі вказаного рішення 25 березня 2003 року між Корецькою міською радою Рівненської області та ОСОБА_1 укладено договір оренди земельної ділянки, площею 0,013 га, розташованої по АДРЕСА_1 , який зареєстровано в Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі за № 20.

Відповідно до пункту 2.1. договору оренди земельної ділянки від 25 березня 2003 року земельна ділянка передається в оренду з метою несільськогосподарського використання для обслуговування торгового кіоску.

Таким чином, на дату укладання договору оренду земельної ділянки від 25 березня 2003 року будівля торгівельного кіоску вже була реконструйована та прийнята до експлуатації на підставі всіх необхідних дозволів виконавчого комітету Корецької міської ради Рівненської області, а тому твердження позивача про порушення його прав власника земельної ділянки не відповідає дійсності та спростовується наявними у матеріалах справи документами та судовими рішеннями, які набрали законної сили.

Так, рішенням Корецького районного суду Рівненської області від 23 листопада 2010 року у справі № 2-215/10 за позовом ОСОБА_1 до Корецької міської ради Рівненської області визнано нечинним та скасовано рішення Корецької міської ради Рівненської області від 22 лютого 2007 року про відмову ОСОБА_1 у задоволенні заяви про переукладення договору оренди землі від 25 березня 2003 року на земельну ділянку, площею 0,013 га, розташовану по АДРЕСА_1 , для обслуговування торгового кіоску, в зв`язку з тим, що на орендованій земельній ділянці відбулось встановлення малої архітектурної форми-кіоску без дозволу міської ради.

Вказаним судовим рішенням встановлено, що ОСОБА_1 було встановлено кіоск на підставі рішення виконкому Корецької міської ради Рівненської області від 27 лютого 2004 року, яким було надано дозвіл на виготовлення проектно-технічної документації під встановлення торгового кіоску на орендованій земельній ділянці по АДРЕСА_1 .

Рішеннями виконавчого комітету Корецької міської ради Рівненської області від 25 травня 2005 року № 179 та від 17 травня 2006 року № 123 ОСОБА_1 надано дозвіл на встановлення торгового кіоску на вказаній земельній ділянці та затверджено акт технічної комісії про прийняття в експлуатацію стаціонарної малої архітектурної форми по АДРЕСА_1 .

Також судовими рішеннями у справах № 563/283/16 та № 2-а-1/08 встановлено, що у 2008 році Корецька міська рада Рівненської області зверталась до суду з позовом до ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятих земельних ділянок, в тому числі і спірної земельної ділянки.

Постановою Корецького районного суду Рівненської області від 25 вересня 2008 року у задоволенні позову Корецької міської ради Рівненської області відмовлено. Встановлено, що протягом орендованого терміну земельної ділянки до ОСОБА_1 ніяких претензій з боку Корецької міської ради Рівненської області не надходило, а також підтверджено законність побудови ОСОБА_1 торгового кіоску. ОСОБА_1 продовжує користуватися земельною ділянкою, щорічно зазначає її як об`єкт оподаткування в податковій декларації з плати за землю. На даній земельній ділянці знаходиться громадський будинок (призначення торгівельний кіоск), який є капітальною спорудою та зданий в експлуатацію, згідно довідки відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Корецької районної державної адміністрації Рівненської області.

Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який набрав законної сили. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення для справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Встановивши фактичні обставини справи на підставі наданих сторонами доказів та установлених вказаними судовими рішеннями обставин, суд апеляційної інстанції визнав доведеним факт законності встановлення відповідачем будівлі, яка використовується як торговий кіоск, а також факт того, що час укладання договору оренди спірної земельної ділянки від 25 березня 2003 року кіоск, розташований на цій земельній ділянці, був зареєстрований на підставі всіх необхідних дозвільних документів, рішенням виконавчого комітету Корецької міської ради Рівненської області 23 червня 2001 року № 251 спірній будівлі, яка на момент постановлення цього рішення вже була реконструйована та здана в експлуатацію як капітальна споруда, присвоєно поштову адресу - АДРЕСА_1 .

На підставі викладеного суд апеляційної інстанції правильно відмовив у задоволенні позовних вимог про скасування рішення про його державну реєстрацію та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Посилання касаційної скарги на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13, постановах Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 203/4180/15, від 21 січня 2019 року у справі № 332/609/17, від 05 серпня 2020 року у справі № 766/46/19, від 23 грудня 2020 року у справі № 923/236/19, є безпідставним, оскільки висновки суду апеляційної інстанції не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах.

Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції по суті вирішення спору. Апеляційним судом правильно застосовано норми матеріального права, дотримано норми процесуального права, зроблено обґрунтовані висновки на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (стаття 89 ЦПК України).

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки апеляційним судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, оскаржуване судове рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Корецької міської ради Рівненської області залишити без задоволення.

Постанову Рівненського апеляційного суду від 24 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта