Головуючий у першій інстанції Аліна С. С.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Князюка О.В., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Тищенко М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Ткаченка Олександра Володимировича на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 вересня 2021 року по справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису, яким просила заборонити ОСОБА_2 перебувати в місці спільного проживання із заяником, а саме в квартирі АДРЕСА_1 строком на 6 місяців; заборонити йому наближатися на відстань 100 метрів до місця проживання ОСОБА_1 за вказаною адресою строком на 6 місяців; заборонити вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб строком на 6 місяців; проінформувати уповноважені підрозділи органів Національної поліції України для взяття кривдника на профілактичний облік.

В обґрунтування заяви ОСОБА_1 посилалася на те, що ОСОБА_2 протягом 2020-2021 року в присутності дітей вчиняє відносно неї домашнє насильство, яке полягає в висловлюванні образ в адресу ОСОБА_3 , нанесення побоїв, неадекватної агресивної поведінки, що підтверджується постановами суду про неодноразове притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності, письмовими зверненнями до органів поліції, медичними висновками про нанесення побоїв, а на даний час в Суворовському районному суді м.Одеси перебувають матеріали з розгляду обвинувального акта за обвинуваченням ОСОБА_2 , у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України - домашнє насильство.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 29 вересня 2021 року заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Ткаченко Олександр Володимирович подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 вересня 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким вимоги ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису задовольнити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився.

14.12.2021 року від представника відповідача адвоката Коваль В.Є. надійшла заява про відкладення судового засідання з посиланням на необхідність ознайомлення з матеріалами справи, додавши ордер про представництво інтересів ОСОБА_2 , в якому міститься посилання на договір про надання правової допомоги від 12.12.2021 року.

Присутні в судовому засіданні заявниця ОСОБА_1 та її представник адвокат Ткаченко О.В. заперечували проти відкладення розгляду справи посилаючись, що ОСОБА_2 отримав судову повістку про виклик в дане судове засідання на 14.12.2021 року ще 22.11.2021 року, а адвокат Коваль В.Є. представляє ОСОБА_2 у судовій справі за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, яка розглядається в Суворовському районному суді м. Одеси. Тобто ОСОБА_2 будучи обізнаним з 22.11.2021 року про судове засідання в суді апеляційної інстанції на 14.12.2021 року, уклав 12.12.2021 року договір про представництво його інтересів в апеляційному суді з тим самим адвокатом, з яким вже тривалий час співпрацює в межах розгляду кримінального провадження і користуючись цим відповідач таким чином намагається затягнути розгляд апеляційної скарги по суті.

Враховуючи наведені апелянтом обставини і приймаючи до уваги категорію справи, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1)неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2)недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3)невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції всім зазначеним вимогам у повній мірі не відповідає.

Відмовляючи у видачі обмежувального припису, суд першої інстанції виходив з того, що хоча відносно заявника дійсно чиниться насильство з боку ОСОБА_2 , і її права захищені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», в матеріалах справи відсутні відомості щодо наявності у ОСОБА_2 у власності чи на праві користування іншого житла, ніж квартира АДРЕСА_1 , внаслідок чого вимоги заявника щодо заборони перебувати у місці спільного проживання та заборони наближатися на відстань менше 100 м до місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , не є достатніми підставами для позбавлення особи житла, тобто фактично порушення його конституційних прав. Крім того заявником суду не надано доказів на підтвердження того, кому на праві власності належить квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що позбавляє суд можливості встановити особу власника нерухомого майна, давність володіння та умови за яких заявник та заінтересована особа були вселені до зазначеного житла.

Проте погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

- заяниця ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , в якому сторони мають двох дітей ОСОБА_4 , 2019 року народження та ОСОБА_5 2015 року народження;

- разом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживають за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить на праві приватної владності ОСОБА_2 ;

- постановами Суворовського районного суду м. Одеси від 03.02.2020 року, 24.03.2020 року, 31.07.2020 року, 27.10.2020 року, 08.12.2020 року, 05.02.2020 року, 12.04.2021 року, 26.07.2021 року та 28.07.2021 року гр. ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. ч. 1, 2 ст. 173-2 КУпАП, а саме за вчинення насильства в сім`ї відносно заявниці;

- наслідком вчинення психологічного та фізичного насильства ОСОБА_2 до ОСОБА_1 у присутності дітей стало звернення 30.08.2021 року ОСОБА_1 до органів Національної поліції, зареєстроване 30.08.2021 року за № 26221 та видача термінового заборонного припису стосовно кривдника серії АА № 145876 строком на 10 діб;

- внаслідок побиття 30.08.2021 року ОСОБА_1 зверталася до медичної установи, де зафіксовано тілесні ушкодження у вигляді забиття та гематом, про що свідчить медична довідка від 01.09.2021 року № 6750;

- крім цього факти звернення ОСОБА_1 до закладів охорони здоров`я внаслідок її побиття ОСОБА_2 було зафіксовано: 04.03.2021, де було діагностовано забій м`яких суглобів та кінцівок, що підтверджується консультативним висновком спеціалістів від 04.03.2021 року та 07.03.2021 року консультативним висновком було діагностовано набряк тканини носа;

- на даний час на розгляді в Суворовському районному суді м. Одеси перебувають матеріали кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_2 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України (справа № 52314334/21), що підтверджується ухвалою суду від 10.08.2021 року.

Колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства.

Відповідно до пунктів 3, 6, 7, 8 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Особа, яка постраждала від домашнього насильства особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Кривдник особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.

Обмежувальний припис стосовно кривдника встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

Частиною другою статті 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких подружжя, батьки (мати, батько) і дитина (діти).

Частинами другою, третьою, четвертою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:

1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;

2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;

3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;

4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;

5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи).

Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

Відповідно до частини 3 статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Оцінка ризиків полягає в оцінюванні вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства та загальної оцінки ситуації вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.

Статтею 350-6 ЦПК України передбачено, що, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Суд під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису має надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суд має встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Протидія насильству у сім`ї є одним із важливих напрямів суспільного розвитку. Вона розглядається не лише як соціальна проблема, а, насамперед, як проблема захисту прав людини і, перш за все, прав жінок. При здійсненні насильства у сім`ї відбувається порушенням прав і свобод конкретної людини, що вимагає втручання з боку держави і суспільства.

Невжиття своєчасних обмежувальних заходів щодо кривдника може призвести в подальшому до завдання шкоди здоров`ю потерпілої від насильства у сім`ї.

Виходячи з аналізу зазначених норм закону, а також встановивши, що докази, надані заявником в обґрунтування заявлених вимог, безумовно вказують на вчинення ОСОБА_2 навмисного домашнього насильства, визначають ризики продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, свідчать про тривалість та системність протиправної поведінки та про загрозу здоров`ю заявника та малолітніх дітей, суд першої інстанції разом з тим відмовив у видачі обмежувального припису виходячи з неможливості втручання у право власності кривдника ОСОБА_2 і неможливістю встановити наявність у нього іншого житла і правомірність вселення заявниці у квартиру, де вона фактично проживає з дітьми разом з ОСОБА_2 , який є власником цієї квартири.

Колегія суддів звертає увагу на таке.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Таким законом є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», статтею 26 якого передбачено можливість заборони кривднику перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; обмеження спілкування з постраждалою дитиною; заборону наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою.

Обмежувальний припис не може містити заходів, що обмежують право проживання чи перебування кривдника у місці свого постійного проживання (перебування), лише якщо кривдником є особа, яка не досягла вісімнадцятирічного віку на день видачі такого припису (частина сьома статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Між тим, щодо неможливості застосування обмежувального припису про обмеження права проживання чи перебування повнолітнього кривдника у місці свого постійного проживання (перебування) Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» положень не містить.

Враховуючи встановлені обставини і приймаючи до уваги наведені норми, рішення райсуду про відсутність підстав для задоволення заяви про видачу обмежувального припису в частині заборони ОСОБА_2 перебувати в місці спільного проживання із заявником, а саме в квартирі АДРЕСА_1 строком на 6 місяців; заборони йому наближатися на відстань 100 метрів до місця проживання ОСОБА_1 за вказаною адресою строком на 6 місяців не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Ухвалюючи власне судове рішення, судова колегія виходить з такого.

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;

- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;

- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, та інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосування такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність втручання у права і свободи особи з урахуванням того, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.

Враховуючи принцип пропорційності, відповідність вимог заявника щодо застосування заходів тимчасового обмеження прав кривдника ч. 2 ст. 26 зазначеного Закону, апеляційний суд доходить висновку про те, що вимоги заявника про видачу обмежувального припису у вигляді заходів тимчасового обмеження прав щодо заборони ОСОБА_2 перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою ОСОБА_1 , а саме в квартирі АДРЕСА_1 строком на 6 місяців; заборону йому наближатися на відстань 100 метрів до місця проживання ОСОБА_1 за вказаною адресою строком на 6 місяців, підлягають задоволенню у зв`язку з доведеною тривалою системною протиправною поведінкою ОСОБА_2 щодо ОСОБА_1 , яка становить загрозу здоров`ю заявника та малолітніх дітей.

Крім того обмежувальний припис стосовно кривдника є заходом тимчасового обмеження прав, що не свідчить про позбавлення ОСОБА_2 житла.

Разом з тим, заявниця не обґрунтовує і не доводить документально або в іншій передбачений спосіб (електронні докази) необхідність застосування щодо ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб строком на 6 місяців. При цьому самих фактів вчинення насильства з боку ОСОБА_2 саме в такий спосіб із застосуванням листів, електронних повідомлень, телефонних дзвінків, направлення до неї для перемовин чи впливу інших осіб, заявниця не зазначила.

Одночасно суд відмовляючи у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису належних обґрунтувань відмови в цій частині не навів, обмежившись мотивами захисту прав кривдника, як власника квартири.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо непослідовності та не заснованості на законі висновків районного суду, який залишивши без задоволення вимоги про заборону ОСОБА_2 перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою ОСОБА_1 , а саме в квартирі АДРЕСА_1 строком на 6 місяців; заборону йому наближатися на відстань 100 метрів до місця проживання ОСОБА_1 за вказаною адресою строком на 6 місяців відповідають встановленим у справі обставинам і засновані на законі, в іншій частині заяви про заборону вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб строком на 6 місяців не можуть бути задоволені з підстав та обгрунтувань, наведених в цій постанові апеляційного суду.

У відповідності до ч.6 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» про видачу обмежувального припису кривднику суддя у встановлений законом строк інформує уповноважені підрозділи органів Національної поліції України за місцем проживання (перебування) постраждалої особи для взяття кривдника на профілактичний облік, а також районні, районні у містах Києві і Севастополі державні адміністрації та виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад за місцем проживання (перебування) постраждалої особи.

Таким чином апеляційна скарга підлягає частковому задовленню з підстав навдених в цій постанові.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Ткаченка Олександра Володимировича - задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 вересня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Видати обмежувальний припис, яким вжити наступні заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , та покладення на нього обов`язків:

1. Заборонити ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , перебувати в місці спільного проживання з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , а саме в квартирі АДРЕСА_1 строком на 6 місяців.

2. Заборонити ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , наближатися на відстань 100 метрів до місця проживання ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , а саме будинку АДРЕСА_3 строком на 6 місяців.

В решті заяви про видачу обмежувального припису відмовити.

Проінформувати уповноважені підрозділи органів Національної поліції України для взяття кривдника на профілактичний облік.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 22.12.2021 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: О.В. Князюк

С.О. Погорєлова