П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2021року м. Київ

Справа № 754/4245/18

Провадження: № 22-ц/824/4598/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар Гулієв М.Д.о,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 09 грудня 2020 року, постановлену під головуванням судді Панченко О.М.,

за заявою ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17.12.2018 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковальчука Сергія Павловича, третя особа: ОСОБА_3 , про витребування майна та скасування рішення про державну реєстрацію прав,

в с т а н о в и в :

У квітні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона та її мати ОСОБА_4 були співвласниками квартири АДРЕСА_1 . 20 жовтня 2015 року від їх імені було укладено договір дарування квартири, за яким ОСОБА_4 нібито подарувала ОСОБА_2 належну їй 1/2 частини спірної квартири. Крім того, дізнались, що від її, ОСОБА_2 , імені, 16 листопада 2015 року було укладено договір купівлі-продажу зазначеної квартири, за яким квартира була відчужена ОСОБА_3 , а в якості документів на підтвердження її, ОСОБА_2 , особи нотаріусу було надано копію паспорту на її ім`я, проте з фотографіями невідомої особи та підписом, який не відповідає її дійсному підпису. Вважає, що на підставі підроблених документів було незаконно відчужено зазначену квартиру, без її на те згоди. Крім того, за договором купівлі-продажу від 28 листопада 2015 року № 1216 ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_1 купив спірну квартиру. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 22 листопада 2017 року, яке набрало законної сили, договір купівлі-продажу спірної квартири від 16 листопада 2015 року визнано недійсним.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 17 грудня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Витребувано від ОСОБА_1 на її, ОСОБА_2 , користь квартиру АДРЕСА_2 , скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28 листопада 2015 року № 26563472 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковальчука С.П., вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись із таким судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

Постановою Київського апеляційного суду від 14 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 грудня 2018 року залишено без змін.

Не погодившись з таким рішенням ОСОБА_1 подав касаційну скаргу.

Постановою Верховного суду від 10 червня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 грудня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 березня 2019 року залишено без змін.

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17.12.2018 року, мотивуючи свої вимоги тим, що підставою для ухвалення рішення Деснянського районного суду від 17.12.2018 року, яке було залишено без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій, були рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22.11.2017 року у справі № 754/6442/16-ц, залишене без змін постановою Апеляційного суду від 20.02.2018 року. Однак, постановою касаційної інстанції у справі № 754/6442/16-ц було скасовано постанову Апеляційного суду від 20.02.2018 року, справу направлено на розгляд до апеляційної інстанції. Вважав, що дана обставина є істотною для перегляду рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17.12.2018 року за нововиявленими обставинами.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 09 грудня 2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17.12.2018 рокузалишено без задоволення.

Не погодившись із таким судовими рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову ухвалу, якою заяву про перегляд рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17.12.2018 рокуза нововиявленими обставинами задовольнити у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що постанова Апеляційного суду м. Києва від 20 лютого 2018 року у цивільній справі № 754/6442/16-ц є судовим рішенням, яке стало підставою для ухвалення рішення Деснянського районного суду Києва від 17.12.2018 року у цивільній справі № 754/4245/18. Суд першої інстанції в порушення норм процесуального права не звернув уваги на те, що він, ОСОБА_1 , у своїй заяві посилався на п. 3 ч. 2 ст.423 ЦПК України, яка прямо вказує на підстави для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами. Скасування постанови апеляційного суду м. Києва від 20.02.2018 року є юридичним фактом, який повністю узгоджується з поняттям нововиявленої обставини, що прямо перебачено п. 3 ч. 2 ст.423 ЦПК України.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 03 лютого 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Вареник А.М. в інтересах ОСОБА_2 заперечував проти апеляційної скарги, просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін як законну та обґрунтовану. Зазначав, що ухвалене рішення Деснянського районного суду Києва від 17.12.2018 року ґрунтується на сукупності обставин, зокрема, на підставі заочного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22.11.2017 року у справі № 754/6442/16-ц та висновку судово-почеркознавчої експертизи від 14.08.2017 №8-4/1348. Саме за цих підстав суд дійшов висновку про вибуття майна з володіння ОСОБА_2 поза її волею та застосування віндикації. Також вказував, що скасування постанови апеляційного суду м. Києва від 20.02.2018 року та передача справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції не є остаточним рішенням у цій справі, а тому не може вважатись нововиявленою обставиною.

В судовому засіданні адвокат Волков С.А. в інтересах ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, та просив її задовольнити.

ОСОБА_2 та її адвокат Вареник А.М. просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за відсутностіприватного нотаріуса Ковальчука С.П. та третьої особи ОСОБА_3 .

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 17.12.2018 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 , витребувано від ОСОБА_1 на її, ОСОБА_2 , користь квартиру АДРЕСА_2 , скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.11.2015 року №26563472 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковальчука С.П., а також, вирішено питання щодо розподілу судових витрат у справі (а.с. 64-72).

Постановою Київського апеляційного суду від 14.03.2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17.12.2018 року залишено без змін (а.с. 111-116).

Постановою Верховного Суду від 10.06.2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17.12.2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 14.03.2019 року залишено без змін (а.с. 154-157).

Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви про перегляд судового рішення від 17.12.2018 року у справі № 754/4245/18 за нововиявленими обставинами, оскільки заявником не надано суду доказів наявності істотних для справи обставин, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі заявнику на час розгляду справи. При цьому, судом встановлено, що рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22.11.2017 року у цивільній справі № 754/6442/16-ц, на якому ґрунтується доказова база у справі № 754/4245/18, станом на день розгляду даної заяви не скасовано, постановою Верховного Суду від 03.04.2019 року було скасовано постанову Київського апеляційного суду від 20.02.2018 у справі № 754/6442/16-ц та не було ухвалено остаточного рішення, а справу передано до суду апеляційної інстанції на новий розгляд, а тому, відповідно, остаточне рішення у справі № 754/6442/16-ц не ухвалено. Наявність вказаних обставин не є нововиявленою обставиною та підставою для скасування рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17.12.2018 року у справі № 754/4245/18.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частинами 1,2,4 статті 423 ЦПК України визначено, що рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є: 1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; 2) встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що призвели до ухвалення незаконного рішення у даній справі; 3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

Не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: 1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; 2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.

Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин (частина 2 статті 423 ЦПК України).

При вирішенні питання про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами суд має виходити з визначених частиною 2 статті 423 ЦПК України підстав, перелік яких є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає, та дотримання заявником умов, що містяться в статтях 424, 426 ЦПК України.

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів. Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного й обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 09 червня 2011 року у справі «Желтяков проти України» («Zheltyakov v. Ukraine», заява № 4994/04, § 42-43)).

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Окрім того, відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Христов проти України» (Khristovv. Ukraine, заява № 24465/04) від 19.02.2009, де в п. 33 зазначено, що «Суд повторює, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], заява № 28342/95, п. 61, ECHR 1999-VII). 34. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata (див. там же, п. 62), тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (див. справу «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, п. 52, ECHR 2003-IX).

Звертаючись до суду із заявою про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, ОСОБА_1 нововиявленою обставиною у розумінні положень статті 423 ЦПК України вважав факт скасування постанови Київського апеляційного суду від 20.02.2018 року у справі № 754/6442/16-ц та передачі справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд, оскільки підставою для ухвалення рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17.12.2018 року у справі, в якій він просить переглянути рішення, було рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22.11.2017 року у справі № 754/6442/16-ц, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 20.02.2018 року.

В той же час, із мотивувальної частини судового рішення, про перегляд якого заявив ОСОБА_1 , убачається, що суд, ухвалюючи рішення, зазначив про існування рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22.11.2017 року у справі № 754/6442/16-ц, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 20.02.2018 року, яким визнано недійсним договір купівлі-продажу кв. АДРЕСА_2 від 16.11.2015 р., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Більшиною С.О., зареєстрований в реєстрі за №1216. Проте, суд також виходив із висновку судово-почеркознавчої експертизи №8-4/1348 від 14.08.2017 року, яка була проведена в рамках кримінального провадження №0001016 про вчинення злочину, передбаченого ч.4 ст.190 КК України. Згідно даного висновку експертизи рукописні записи « ОСОБА_2 » та підписи у договорі купівлі-продажу, заявах від 16.11.2015 року, адресованих приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Більшиній С.О., виконані не ОСОБА_2 , зразки якої надані для порівняння, а іншою особою.

Встановивши наведені обставини, суд дійшов висновку про вибуття майна з володіння ОСОБА_2 поза її волею та застосування віндикації віндикації.

Переглядаючи справу в апеляційному та касаційному порядку, суди погодились із висновком суду першої інстанції.

Тобто, навіть за відсутності рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22.11.2017 у справі № 754/6442/16-ц як однієї з підстав для задоволення позову, існували інші докази відсутності волі ОСОБА_2 на відчуження належної їй квартири.

Також слід відмітити, що постановою Верховного Суду від 03.04.2019 року було скасовано постанову Київського апеляційного суду від 20.02.2018 року у справі № 754/6442/16-ц, а справу було передано до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Підставою для скасування даного судового рішення стало порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, яке виявилось у не наданні оцінки доводам ОСОБА_1 щодо наявності чи відсутності підстав для проведення почеркознавчої експертизи в межах порушеної цивільної справи.

У постанові Апеляційного суду міста Києва від 20.02.2018 у справі № 754/6442/16 ц суд не встановлював жодних нових обставин у справі та не змінював рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22.11.2017 року.

При повторному апеляційному розгляді, суд апеляційної інстанції 04.11.2019 року у справі № 754/6442/16-ц, виконавши вказівки Верховного Суду, дійшов висновку про залишення апеляційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, а заочного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 листопада 2017 року - без змін.

Постановою Верховного Суду від 01.04.2020 року у справі № 754/6442/16-ц касаційну скаргу ОСОБА_1 було залишено без задоволення, а заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22.11.2017 та постанову Київського апеляційного суду від 04.11.2019 року - без змін.

Отже, на момент звернення ОСОБА_1 до суду із заявою про перегляд рішення за нововиявленими обставинами (червень 2019 року) було відсутнє остаточне рішення у справі № 754/6442/16-ц, яке набрало законної сили, а тому звернення ОСОБА_1 до суду із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17.12.2018 у справі № 754/4245/18 року було передчасним.

На теперішній час усі судові рішення у справах № 754/6442/16-ц та № 754/4245/18 набрали законної сили та є остаточними.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 , оскільки обставини на які посилається заявник не є нововиявленими в контексті положень статті 423 ЦПК України, а тому не можуть бути підставою для перегляду судового рішення.

Доводи апеляційної скарги щодо незастосування судом першої інстанції п. 3 ч. 2 ст. 423 ЦПК України колегія суддів вважає неприйнятними з огляду на вищевикладене.

Інших доводів на обґрунтування заявлених в апеляційній скарзі вимог ОСОБА_1 не навів.

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За наведених підстав, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 09 грудня 2020 року - без змін, як законну та обґрунтовану.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 09 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 01.03.2021 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді А.А. Пікуль

Д.Р. Гаращенко