КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Білич І.М., Коцюрби О.П.,

за участю секретаря судового засідання Пальчика М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в інтересах ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 серпня 2021 року у складі судді Вовк С.В.,

у справі за позовом Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Печерської у м. Києві державної адміністрації про забезпечення повернення малолітньої дитини до Сполученого Королівства Великобританії та Північної Ірландії та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

У липні 2020 року Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) звернулось до суду в інтересах ОСОБА_1 із позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Печерської у м. Києві державної адміністрації про забезпечення повернення малолітньої дитини до Сполученого Королівства Великобританії та Північної Ірландії та зобов`язання вчинити дії.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітньої дитини ОСОБА_5 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Престон, графство Ланкашир, Сполучене Королівство Великобританії та Північної Ірландії.

Дитина з моменту народження до виїзду в Україну постійно проживала в Сполученому Королівстві Великобританії та Північної Ірландії.

Відповідно до постанови Сімейного суду м. Ліверпуль від 06 лютого 2018 року постанова цього суду від 21 грудня 2017 року про розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем набрала чинності 06 лютого 2018 року.

09 вересня 2018 року відповідач з дитиною без письмового дозволу позивача чи судового дозволу поїхала в Україну, де знаходяться дотепер.

Відповідач самостійно в порушення постанов Сімейного суду м. Блекберн та батьківських прав позивача змінила місце проживання спільної дитини і визначила її нове місце проживання в Україні, чим також порушила право дитини на належне виховання обома батьками.

Більше того, відповідач переховує дитину на території України, не повідомляє позивачу місце знаходження дитини і чинить перешкоди позивачу у спілкуванні з його дочкою.

31.01.2020, 12.02.2020, та 22.06.2020 року на адресу відповідачки, яку було отримано від Національної поліції України направлено листи-запрошення з проханням, з`явитися до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) з метою проведення співбесіди та врегулювання питання повернення дитини у добровільному порядку, проте станом на 17.07.2020 року відповідачка не з`явилася та жодним іншим способом не зв`язалася з співробітниками Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) для мирного врегулювання зазначеного питання.

Позивач вважає, що відповідач здійснює незаконне утримання дитини на території України, що підпадає під дію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, до якої Україна приєдналася Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-IV.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19 серпня 2021 року позов Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в інтересах ОСОБА_1 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) в інтересах ОСОБА_1 посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, не повне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення районного суду та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції помилково застосував та не врахував належним чином той факт, що відповідач протягом тривалого часу (більше одного року) фактично переховувалася від органів юстиції та Національної поліції У країни та в порушення заборони суду самостійно змінила місце проживання дитини, утримує її на території України в порушення прав позивача та малолітньої ОСОБА_5 .

Зазначено, що одне посилання суду на те, що дитина прижилась у новому середовищі, як на підставу для відмови у її поверненні, є не достатнім, адже, виходячи з практики Верховного Суду, зазначені факти необхідно оцінювати в сукупності з дотриманням інтересів дитини як на цей час, так, і в майбутньому, балансу інтересів та прав батьків, думки дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня зрілості, що може її висловити, тощо.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Остапенко Д.М. в інтересах ОСОБА_2 , просить законне та обґрунтоване рішення районного суду, прийняте у відповідності до норм матеріального та процесуального права - залишити без змін, а апеляційну скаргу, доводи якої жодними доказами не спростовують встановлених судом обставин залишити без задоволення.

Вказано, що відповідачкою повністю виконано обов`язок доказування обставин неможливості повернення дитини до Сполученого Королівства, а тому рішення про відмову в задоволенні в позові є повністю обґрунтованим.

Колегія суддів, заслухавши представника позивача ОСОБА_8 , яка підтримала апеляційну скаргу ОСОБА_1 , відповідача та її представника, які просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Як убачається з матеріалів справи, сторони є батьками малолітньої дитини ОСОБА_5 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Престон, графство Ланкашир, Сполучене Королівство Великобританії та Північної Ірландії (а.с. 43 т.1).

Обмежувальним ордером Престонського Королівського суду від 01 серпня 2017 року ОСОБА_1 забороняється контактувати з ОСОБА_2 прямо або побічно, включаючи через всі види соціальних мереж, окрім як через адвоката для цілей розгляду сімейних справ, наближатися до ОСОБА_2 в межах 100 метрів, відповідачу забороняється відвідувати ті місця, де проживає або які відвідує ОСОБА_2 (а.с. 192-193 т.1).

Відповідно до постанови Сімейного суду м. Ліверпуль від 06 лютого 2018 року постанова цього суду від 21 грудня 2017 року про розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем набрала чинності 06 лютого 2018 року (82-83 т.1).

20 квітня 2018 року Сімейний Суд м. Блекберн постановив, що матері заборонено вивозити дитину за межі Сполученого Королівства без дозволу Суду (а.с. 113-115 т.1).

06 червня 2018 року Сімейний Суд м. Блекберн постановив, що ОСОБА_5 мешкатиме із матір`ю та проводитиме час із батьком згідно графіку (а.с. 74-81 т.1).

Також встановлено, що 09 вересня 2018 року відповідач разом із донькою ОСОБА_5 покинули Сполучене Королівство Великобританії та Північної Ірландії.

З доказів наданих відповідачкою убачається, що ОСОБА_5 , є громадянкою України з 22 вересня 2013 року, що підтверджується довідкою про реєстрацію особи громадянином України від 12 травня 2020 року № 882/20 (а.с. 175 т.1).

Згідно довідки ОСББ «ЗЕНІТ» від 11 листопада 2020 року № 69 ОСОБА_2 разом з донькою ОСОБА_5 , 2013 року народження проживає за адресою: АДРЕСА_1 , у квартирі яка їй належить на праві власності (а.с. 177 т.1). Відповідач та її донька значаться також зареєстрованими у цій квартирі.

З характеристики спеціалізованої школи № 80 від 07 грудня 2020 року вбачається, що ОСОБА_5 навчається у спеціалізованій школі № 80 з 2019 року. Дитина завжди ходить до школи охайна, чиста, має все необхідне для навчального процесу. Софія оволоділа високим рівнем навчальних досягнень, відвідує гурток з малювання та займається бальними танцями (а.с. 182 т.1).

Згідно із довідкою Київського Палацу дітей та юнацтва від 20 лютого 2020 року № 01-07/101, ОСОБА_5 , 2013 року народження, навчається з вересня 2019 року в народному колективі ансамблю спортивного бального танцю «Фаворит» відділу художньої творчості Київського Палацу дітей та юнацтва. Софія старанно навчається та бере участь у змаганнях зі спортивного бального танцю міського та всеукраїнського значення (а.с. 185 т.1).

Відмовляючи в задоволенні вимог позивача, районний суд виходив з того, що дитина прижилася у новому середовищі, відвіє навчальний заклад, різноманітні гуртки, має належне виховання та утримання, про неї піклуються та забезпечують усім необхідним, за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки із членами родини, дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, а тому на переконання суду задоволення заяви про повернення дитини матиме наслідком її вилучення із соціального середовища, в якому вона розвивається та адаптувалася, що не сприятиме стабільності її соціального життя та не забезпечить найкращих інтересів дитини. Також виходячи із віку дитини, а також враховуючи її психоемоційний зв`язок із матір`ю, суд прийняв до уваги ту обставину, що за час перебування ще на території Сполученого Королівства Великобританії та Північної Ірландії іноземний суд визначив місце проживання дитини разом із матір`ю на час вирішення сімейних спорів, а батько дитини був обмежений у спілкуванні з відповідачем, у зв`язку із застосуванням по відношенню до останньої фізичного насильства.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначився із спірними правовідносинами, правильно вказавши, що вони врегульовані нормами Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей.

Відповідно до статті 9 Конституції України, статті 19 Закону України " Про міжнародні договори України" Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей є частиною національного законодавства України та підлягає обов`язковому застосуванню.

Виходячи з преамбули Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей та її положень, головними цілями Конвенції є забезпечення негайного повернення дітей до держав їхнього постійного місця проживання та захист від шкідливих наслідків їх незаконного переміщення до інших держав або незаконного утримування. Суть Конвенції полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини та, зокрема, вивозити її в іншу державу. А у випадку виникнення такої ситуації дитина має бути негайно повернута в державу свого постійного проживання для того, щоб компетентний орган саме цієї держави як держави постійного місця проживання дитини прийняв рішення про визначення місця проживання дитини та участь у її вихованні батьків (інших осіб).

Згідно статті 3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: a)при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування;b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.

Відповідно до частин першої, другої статті 12 Конвенції, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

У статтях 3, 12, 13, 20 Конвенції міститься вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання, якщо у ході розгляду справи суд виявить, що:

- заявник фактично не здійснював права піклування на момент переміщення або утримування (пункт "а" частина 1 статті 13);

- заявник дав згоду на переміщення або утримання, або згодом дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (пункт "а" частина 1 статті 13);

- існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (пункт "в" частина 1 статті 13);

- дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (частина 2 статті 13);

- повернення не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (стаття 20);

- з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі (ч. 2 ст. 12);

- країна, з якої дитину вивезено, не є країною її постійного проживання за законами цієї країни (стаття 3).

Щодо питання нового середовища, колегія суддів звертає увагу, що у постанові Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі № 521/14556/16 (провадження № 61-38913св18) зазначено, що про наявність того, що дитина прижилась у своєму новому середовищі, можуть свідчити наступні факти: відвідування дошкільного навчального закладу - садку, відвідування різноманітних гуртків, за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки, зміна мови спілкування та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо.

Зазначені факти необхідно оцінювати в сукупності з дотриманням інтересів дитини як на цей час, так і в майбутньому, балансу інтересів та прав батьків, думки дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня зрілості, тощо.

Аналогічний висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1598цс15.

Згідно з висновком спеціаліста за результатами проведеного психологічного обстеження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 18 серпня 2021 року дані отримані у процесі взаємодії з ОСОБА_5 , свідчать про те, що у дитини існує усталене усвідомлення щодо процесів які відбуваються у сім`ї. З мамою почуває себе впевнено і спокійно, виявляє бажання жити разом з нею, навчатися і їздити на відпочинок за кордон. Фігура батька для ОСОБА_5 є фруструючою, викликає бажання дистанціюватись від нього, оскільки в існуючому конфлікті дівчинка повністю на боці матері. Контакти з батьком викликають тривогу, страх, відчуття напруги, образи та стрес, що може травмувати дитячу психіку (а.с. 51-55 т.2).

Матеріалами справи доведено, що дитина сторін вважає своє теперішнє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини з якими має сталі сімейні зв`язки, вона відвіє навчальний заклад, різноманітні гуртки, має належне виховання та утримання, про неї піклуються та забезпечують усім необхідним, за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення.

Правильним є висновок суду першої інстанції про те, що при розгляді справ щодо повернення дитини відповідно до вимог Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, суд має встановити юридичні факти, передбачені статтями 3, 12, 13 та 20 Конвенції, які є підставою для порушення в суді питання про повернення дитини відповідно до Конвенції, а саме: проживання дитини в Договірній державі, порушення прав піклування про дитину, ефективність їх здійснення до переміщення дитини, наявність чи відсутність обов`язку повернення дитини до країни постійного місця проживання, а також наявність чи відсутність підстав для відмови в такому поверненні.

Україна 17 липня 1997 року прийняла Закон України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 р., Перший протокол та протоколи N 2,4,7 та 11 до Конвенції" за N 475/97-ВР. Пунктом 1 цього Закону визначено, що Україна повністю визначає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію ЄСПЛ в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

23 лютого 2006 року Верховна Рада України прийняла Закон України "Про виконання та застосування практики Європейського суду з прав людини". Згідно із цим законом при розгляді справ судами України, Конвенція та практика ЄСПЛ використовуються як джерела права. Зазначене положення спрямоване на реалізацію вищевказаної конституційної норми і норм Закону України "Про міжнародні договори та угоди".

Відтак, Конвенція є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України, а норми Конвенції повинні застосовуватися національними судами так само, як внутрішнє законодавство і як норми прямої дії.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях дав тлумачення наведених вище положень Конвенції та критеріїв їх застосування судами.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що у рішенні "Шнеерсоне і Кампанелла проти Італії" від 12 липня 2011 року зазначено, що Європейський Суд вправі перевіряти процедуру, застосовану національними судами, зокрема, впевнитись в тому, що ці суди, застосовуючи та надаючи тлумачення положенням Гаазької конвенції, додержуються гарантій Конвенції і особливо статті 8 (див. в цьому відношенні Постанову Європейського Суду у справі "Бьянки проти Швейцарії" (Bianchi v. Switzerland) від 22 червня 2006 року, скарга № 7548/04, § 92, та Постанова Європейського Суду у справі "Карлсон проти Швейцарії" (Carlson v. Switzerland) від 06 листопада 2008 року, скарга N 49492/06, § 73).

У цій сфері головне питання полягає в тому, чи встановлено справедливу рівновагу між конкуруючими інтересами - дитини, двох батьків та публічного порядку - в межах розсуду, якими користуються держави в таких питаннях, однак з врахуванням того, що найкращі інтереси дитини повинні бути пріоритетним міркуванням (див. Постанову Європейського Суду у справі "Гнаоре проти Франції", § 59).

"Інтересами дитини", перш за все, є наступні два: збереження зав`язків з родиною, якщо не встановлено, що ці зв`язки є небажаними, та можливість розвитку у здоровому середовищі (як приклад Постанова Великої Палати Європейського Суду у справі "Ельсхольц проти Германії" (Elsholz v. Germany), скарга N 25735/94, § 50, ECHR 2000-VIII, і Постанова Європейського Суду у справі "Маршалек проти Чеської Республіки" (Marsalek v. Czech Republic) від 04 квітня 2006 року, скарга N 8153/04, § 71). Найкращі інтереси дитини з точки зору перспективи особистого розвитку залежать від багатьох індивідуальних обставин, зокрема, його віку та рівня зрілості, присутності або відсутності його батьків, оточуючого середовища та вражень.

Рішення про повернення дитини не може прийматися автоматично або механічно із застосуванням Гаазької конвенції, як про те свідчить наявність в цьому акті ряду виключень з зобов`язання повернення дитини (див. зокрема статті 12, 13 и 20), заснованих на розумінні відносно дійсної особистості дитини та його оточення, що показує необхідність застосування судом, який розглядає справу, конкретного підходу до нього (див. Постанову Європейського Суду у справі "Мамуссо і Вашингтон проти Франції", § 72).

Тобто, завдання оцінки найкращих інтересів дитини у кожній індивідуальній справі покладається на національні органи.

Аналізуючи матеріали справи, колегія суддів приходить до переконання про правильність висновків суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що дитина прижилась у своєму середовищі не не є достатніми, не знайшли свого підтвердження при розгляді у суді апеляційної інстанції, оскільки як слідує із рішення суду та наданих доказів, вищевказану обставину, суд урахував у сукупності із іншими матеріалами справи. Разом з тим, суд першої інстанції також врахував, що мало місце застосування насилля ОСОБА_1 до ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі також наводяться позиції Верховного Суду, але колегія суддів звертає увагу, що наведена практика не є тотожною із справою, яка розглядається, а як уже зазначалося рішення про повернення дитини не може прийматися автоматично або механічно із застосуванням Гаазької конвенції.

Як вбачається з частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи ухвалив рішення, яке відповідає закону, підстави для зміни чи скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 грудня 2021 року.

Суддя-доповідач:

Судді: