Єдиний унікальний номер 234/7164/20
Номер провадження 22-ц/804/585/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2021 року

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Азевича В.Б.,

суддів: Новікової Г.В., Халаджи О.В.,

за участю секретаря Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Бахмут Донецької області справу № 234/7164/20 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» про захист прав споживачів та встановлення нікчемності договору позики і застосування наслідків його недійсності, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Берзінь Сергій Людвигович, на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 07 грудня 2020 року (суддя Михальченко А.О., рішення ухвалено в приміщенні суду в м. Краматорськ Донецької області, текст повного судового рішення складено 09 жовтня 2020 року),-

В С Т А Н О В И В:

В травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Краматорського міського суду Донецької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» (далі ТОВ «Веллфін») про захист прав споживачів та встановлення нікчемності договору позики і застосування наслідків його недійсності.

Свої вимоги обґрунтував тим, що 13.03.2020 року на його рахунок у АТ КБ «ПриватБанк» надійшло 4 000,00 грн, перерахованих відповідачем нібито за договором позики № 1219287 від 13.03.2020 року, але позивач його не укладав та не підписував. З квітня 2020 року на телефон позивача надходять дзвінки з вимогою повернути кошти та погрозами, тим більше колектори зазначають, що сума боргу кожен день зростає. Позивач зобов`язується повернути кошти в сумі 4 000,00 грн після визнання договору позики нікчемним. Просив суд визнати договір позики, нібито укладений між ТОВ «Веллфін» та ОСОБА_1 нікчемним та застосувати наслідки його недійсності, покласти витрати по сплаті правової допомоги адвоката на відповідача.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 07 грудня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

На вказане судове рішення ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Берзінь С.Л., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, задовольнивши його позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач не підписував письмово або за допомогою електронного підпису, в тому числі одноразовим ідентифікатором, та не мав наміру укладати цей договір, а тому він не може вважатися таким, що укладений та в тому числі у письмовій (електронній формі). Судом першої інстанції залишено без уваги той факт, що в пункті 8 договору «Реквізити та підписи сторін» відсутній будь-який підпис відповідача (письмовий або електронний). В тексті договору позики навіть не вказано номер мобільного телефону позивача, якщо такий був, за допомогою якого нібито здійснювалося підписання електронним підписом з одноразовим ідентифікатором. Позивач також зазначає, що він не отримував та відповідно не застосовував одноразовий ідентифікатор (СМС-повідомлення), а так само не реєструвався в інформаційно-телекомунікаційній системі відповідача. А тому зобов`язання за договором позики між учасниками справи не виникало. Крім того, на думку скаржника, факт зарахування коштів на рахунок позивача ще не є однозначним доказом того, що грошові кошти отримані саме за оспорюваним договором та за згодою позивача із умовами договору.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Учасники справи в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується даними про отримання сторонами судових повісток рекомендованим поштовим відправленням.

Від представника ОСОБА_1 адвоката Берзінь С.Л. надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності.

Згідно із частиною 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в ході розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність умов договору позики № 1219287 від 13.03.2020 року вимогам законодавства та про несправедливість його умов, без їх доведення в розрізі положень статей 76-81 ЦПК України, і спростовуються самим змістом договору. Доводи представника позивача про несправедливість та невідповідність закону умов укладеного між сторонами договору позики не доведені, сам договір містить всі істотні умови характерні для такого виду договорів, саме позичальник за допомогою електронного підпису погодився з такою редакцією договору.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до частин 1-2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За частиною 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).

У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію,і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що 13 березня 2020 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Веллфін» укладено договір позики № 1219287.

Відповідно до умов цього договору позивачу було надано кошти в позику в розмірі 4 000,00 грн на строк 30 днів зі сплатою 1,8% від суми позики, але не менше ніж 50,00 грн за перший день користування позикою та 1,8% від суми позики, але не менше ніж 50,00 грн за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики.

Згідно з пунктом 1.5 цього договору позичальник сплачує Товариству проценти за користування позикою за фактичну кількість календарних днів користування позикою.

Детальний розрахунок сукупної вартості позики при нарахуванні основних процентів зазначено в графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною цього договору (пункт 1.7 договору).

Згідно із графіком розрахунків до договору позики № 1219287, сукупна вартість позики складає 6 160,00 грн, з яких проценти за користування позикою 2 160,00 грн.

Відповідно до довідки про переказ та зарахування грошових коштів на банківську карту отримувача АТ КБ «ПриватБанк», 13.03.2020 року відповідачем на картковий рахунок позивача ОСОБА_1 № 516875хххххх4999 перераховані кошти на загальну суму 4 000,00 грн, ID платежу .

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів доходить висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону.

В силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Важливо розуміти в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації.

Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.

Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

Згідно із пунктами 7.1, 7.2 договору позики № 1219287 від 13.03.2020 року невід`ємною частиною цього Договору є Правила надання грошових коштів у вигляді позики Товариством з обмеженою відповідальністю «Веллфін», які регламентують порядок надання грошових коштів у позику фізичним особам. Уклавши цей Договір Позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, зобов`язується і погоджується неухильно дотримуватись Правил, текст яких розміщено на Сайті Позикодавця.

Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, правильно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що договір укладений в електронному варіанті та з електронним підписом. Без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт Товариств за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету договір між учасниками справи не був би укладений. В договорі визначено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму позики, дату її видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування. Позичальник ОСОБА_1 погодився на укладення договору саме такого змісту, про що свідчить підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Отже, вищезазначене спростовує доводи апеляційної скарги в цій частині.

Доказів протилежного матеріали справи не містять, позивачем таких не надано, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

Такі висновки викладені Верховним Судом у постановах: від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449 св19); від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203 св20).

Посилання ОСОБА_1 на ненадання відповідачем повної інформації щодо умов та настання ризиків при укладенні оспорюваного договору і нечесну підприємницьку практику є безпідставними і ґрунтуються виключно на припущеннях та спростовуються змістом договору позики.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що умови оскаржуваного договору не суперечать положенням діючого законодавства.

Доводи про те, що відповідачем не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів належності саме ОСОБА_1 номеру телефону, на який приходив одноразовий ідентифікатор (СМС-повідомлення), є безпідставними.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір та доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач в ході судового розгляду не спростував обставин щодо належності йому номеру телефону з використанням якого здійснювалося підписання електронним підписом з одноразовим ідентифікатором.

Крім того, ОСОБА_1 не звертався до правоохоронних органів з повідомленням про викрадення його мобільного телефону та кредитних карток «ПриватБанку», а також не повідомляв Банк про незаконний рух коштів на його рахунку чи використання коштів іншими особами.

Разом з тим, посилання позивача на неналежну форму оспорюваного правочину, через відсутність його підпису на Договорі спростовується приписами статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» в якому визначено поняття «підпис у сфері електронної комерції»; та за змістом якого якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що укладення договору позики відповідало внутрішній волі позивача.

В даній справі існування кредитних правовідносин між Товариством та ОСОБА_1 підтверджується фактичними діями з боку позичальника, а не лише самими правовими аргументами, на які робив посилання позивач, оскільки згідно виписки Банку кошти в обумовленому в договір розмірі надійшли на належний позичальнику рахунок та останній маючи нагоду за умовами договору і за відсутності жодних перешкод не повернув кошти на відповідний рахунок Товариства.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Доводи позивача ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що він не підписував договір не підтверджуються належними та допустимими доказами.

Доводи апеляційної скарги про несправедливість та невідповідність закону умов укладеного між сторонами кредитного договору не доведені, сам договір містить всі істотні умови характерні для такого виду договорів, та визначальним для результатів розгляду спору суд вважає те, що саме позичальник за допомогою електронного підпису погодився з такою редакцією договору і отримав кошти за умовами договору кредитування.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну правову оцінку, дійшовши правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства. Позивач свої вимоги не довів.

Посилання апеляційної скарги щодо відсутності доказів виникнення між сторонами зобов`язальних правовідносин апеляційний суд не бере до уваги, оскільки позивач не надав доказів і суд першої інстанції не встановив факту здійснення відповідачем дій, які сприяли б укладенню договору не ним. Відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» цей правочин вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Інші доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом фактичними обставинами справи та наведеними нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються необхідності переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Враховуючи зазначене, відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 382-384 ЦПК України, Донецький апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Берзінь Сергій Людвигович, залишити без задоволення.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 07 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: В.Б. Азевич

Судді: Г.В. Новікова

О.В. Халаджи

Повний текст постанови складено 02 березня 2021 року.

Суддя-доповідач В.Б. Азевич