Справа № 216/4864/16-ц
провадження 2/216/110/21
РІШЕННЯ

іменем України

21 грудня 2021 року місто Кривий Ріг

ЦентральноМіський районний суд м. Кривого Рогу у складі: головуючого судді: Бутенко М. В.

за участю

секретаря судового засідання: Клименко О.В.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України в Дніпропетровській області та Державної Казначейської служби України, про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, -

СУТЬ СПОРУ:

06 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звернулась з позовною заявою до Головного управління Національної поліції України в Дніпропетровській області та Державної Казначейської служби України, про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначила зазначив, що дільничний інспектор міліції Центрально-Міського РВ Коваленко Д.Ф., разом з іншими дільничними інспекторами, в жовтні 2014 року, серед мешканців будинку АДРЕСА_1 , в якому проживає позивачка, почали поширювати недостовірну інформацію про неї, а саме проте, що вона начебто психічно хвора людина, ночами блукає по під`їзду, на стінах під`їзду малює хрести, підслухує сусідів під їхніми дверима. Такі свідомо неправдиві відомості порочать честь та гідність і ділову репутацію позивачки, чим їй було завдано моральної шкоди.

Позивачка неодноразово зверталась до Керівництва Криворізької поліції та прокурора Центрально-Міського району м. Кривого Рогу повідомляючи про незаконні дії працівників Центрально-Міського відділення поліції, які поширювали свідомо неправдиві відомості, однак ніяких дій и вибачень зі сторони працівників поліції не було зроблено, у зв`язку з чим вона була вимушена звернутись до суду. На підставі викладеного, просить суд стягнути з відповідача, на її користь моральну шкоду у сумі 10000 грн., а також судові витрати.

Ухвалою суду від 07.10.2016 року справу було прийнято до розгляду та призначено до підготовчого судового засідання (а.с. 29).

Ухвалою суду від 17.11.2016 року, у справі замінено первісного відповідача Головне Управління Національної поліції України на Державну казначейську службу України. (а.с. 29)

Представник відповідача Державного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, скерував до суду заперечення, в якому просить у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі в зв`язку з їх необґрунтованістю, в обґрунтування таких обставин зазначає, що право на відшкодування шкоди, завданої громадянинові діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду дає лише встановлена незаконність дій посадових осіб вказаного органу. Проте в матеріалах справи відсутні документи (докази), які б підтверджували факт незаконності дій органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду. Тобто незаконність дій працівників поліції зазначених органів не доведена у встановленому законом порядку, зазначає, що таким чином позивач не має право на відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою суду від 13.04.2017 року підготовче провадження по справі було закрите та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 72).

12.06.2017 року, представник позивачки адвокат Готовський С.В. звернувся до суду з заявою про визнання належними відповідачів, в якій просить визнати належним відповідачем № 1 Головне управління Національної поліції та відповідачем № 2 Головне Управління державної казначейської служби України у Центрально-Міському районі м. Кривого Рогу.

Ухвалою суду від 13.02.2018 року, у справі залучено співвідповідачем Головне управління Національної поліції України у Дніпропетровській області.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_2 , яка є донькою позивачки, зазначила що сусіді налаштовані проти її матері та погрожують їй, у зв`язку з чим вони були вимушені звернутись до поліції, але їм не допомогли. Крім того зазначає, що на її матір неодноразово був наклеп, щодо її психічного здоров`я, було направлення на перевірку до психо-неврологічного диспансеру.

Позивач та її представник ОСОБА_3 в судовому засідання позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_4 , проти позову заперечувала, просила відмовити у його задоволенні.

Вислухавши доводи та пояснення сторін, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача є не обґрунтованими та не підлягають задоволенню з наступних підстав, встановлених у судовому засіданні.

За змістом ст.68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Відповідно до ч.1 ст.277ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Вимогами ст.5ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В абзаці 1 п. 6постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1від 27лютого 2009 року, позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права.

Право кожного на повагу до його гідності визначено вст. 38 Конституції України. Як зазначено у роз`ясненнях Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи», чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихологічної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло.

Як випливає із змісту ст.297 ЦК України кожен має право на повагу до його честі та гідності. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Відповідно дост. 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації .

Аналізуючи доводи позивача, якими вона обґрунтовувала свої позовні вимоги, приймаючи до уваги пояснення та заперечення відповідачів, покази свідка та докази наявні в матеріалах справи, не можливо встановити факт порушення відповідачем прав свободи, що ганьблять честь, гідність, ділову репутацію позивача, останнім не доведено здійснення відповідачем публічної образи «шизофренічкою» в громадському місці, інші докази вини відповідача відсутні, допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 не змогла підтвердити пояснення позивача щодо публічних образ висловлених зі слів відповідача, протилежного матеріали справи не містять.

Відповідно до п. 15постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справахпро захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1від 27 лютого 2009 року юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі, гідності, ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Також, поширенням інформації є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.

Таким чином, згідно з положеннями статті 277 ЦК,статті 12ЦПК позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено саме його особисті немайнові права. Суб`єктивна думка про характер цих відомостей (впевненість у тому, що вони відповідають дійсності) виключає відповідальність за їх поширення.

За правилами ст.277ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати. Наявність фактів можна довести, а правдивість оцінюючих суджень не можна, і це буде порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії»).

Відповідно до частини 2 статті 30ЗУ «Про Інформацію», оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Відповідно до ст. 30Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості (ч.2).

У відповідності до п.19Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Оціночними судженнями є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Аналіз законодавства України та практики Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого є обов`язковою з усіх питань, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року та рішення (правові висновки) якого підлягають застосуванню судами України при ухваленні судових рішень, надають можливість зробити суду висновок, що при розгляді справ за вимогами про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації важливим є визначення: чи є відомості, на негативності яких наполягає позивач інформацією (фактами) або оціночними судженнями відповідача - розповсюджувача вказаної інформації, висловленими ним на реалізацію своїх власних поглядів та ідей, оскільки «Існування фактів можна довести, тоді як правдивість оцінних суджень доведенню не підлягає».

Проаналізувавши зазначені норми закону та зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт порушення прав позивача та завдання йому моральних страждань діями відповідача.

Оскільки суду не було надано доказів поширення відповідачем будь-яких відомостей про позивача, то відповідно суд вважає, що позивачем не доведено факту оприлюднення цитат зазначених ним у прохальній частині тексту позовної заяви і відповідно суд позбавлений можливості встановити їх недостовірність, про що наголошував позивач в своєму позові при цьому не надаючи суду жодного доказу на доведеність таких обставин.

Виходячи з вищевикладеного позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, суд вважає що така вимога з урахуванням вищенаведеного є необґрунтованою та безпідставною.

За таких обставин суд, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність відмовити позивачу в задоволенні позову повністю.

Керуючись ст.6,12,13,18,263,265,268 ЦПК України, ст.ст.16,22,23, 277, 297, 302 Цивільного Кодексу України, ППВС України від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності, честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», суд, -

УХВАЛИВ :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України в Дніпропетровській області та Державної Казначейської служби України, про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано.

Рішення прийнято, складено і підписано в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Відомості про сторони:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована та мешкає за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: Головне управління Національної поліції у Дніпропетровській області, адреса: 49101, м. Дніпро, вул. Троїцька 20-а.

Відповідач: Управління державної казначейської служби України у Центрально-Міському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, адреса: м. Кривий Ріг, пр-т. Поштовий, 3.

Суддя М.В. БУТЕНКО