справа № 303/798/17
провадження № 61-1863св20
судді Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Мартєва С. Ю.
у провадженні за касаційною скаргою адвоката Суязової (Пшеницької) Галини Василівни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 серпня 2019 року у складі судді Монича В. О. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Готри Т. Ю., Собослоя Г. Г., Кожух О. А.,
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Мукачівської міської ради, Виконавчого комітету Мукачівської міської радиЗакарпатської області, Мукачівської центральної районної лікарні (далі - Мукачівська ЦРЛ), про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позовну заяву мотивувала тим, що наказом від 01 грудня 2016 року № 1866-02 начальника відділу охорони здоров`я виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області її звільнено з посади начальника відділу кадрів Мукачівської ЦРЛ у зв`язку з скороченням штату працівників відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України.
Звільнення з роботи вважає незаконним, проведеним з порушенням вимог трудового законодавства, зокрема статті 49-2 КЗпП України, оскільки про наступне звільнення з роботи персонально не попереджена належним чином. До її відома не доводився наказ в. о. головного лікаря Мукачівської ЦРЛ від 25 грудня 2015 року № 648-к «Про попередження про звільнення у зв`язку із скороченням працівників відділу кадрів Мукачівської ЦРЛ» та наказ в. о. головного лікаря Мукачівської ЦРЛ від 25 грудня 2015 року № 132-о «Про скорочення штату працівників», на які йдеться посилання у вступній частині наказу від 01 грудня 2016 року № 1866-02 про її звільнення.
25 листопада 2016 року позивачу надано для ознайомлення лист головного лікаря Мукачівської ЦРЛ за № 1267/01-016, з якого їй стало відомо про її звільнення з роботи з 01 грудня 2016 року за пунктом 1 статті 40 КЗпП України та запропоновано переведення на посади, які не відповідають її професії, кваліфікації та освіті.
Звільнення позивача з роботи також відбулося з порушенням вимог статті 43 КЗпП України - без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації на її звільнення, та з порушенням вимог статті 42 КЗпП України щодо переважного права на залишення на роботі, так як вона працювала на посаді начальника відділу кадрів Мукачівської ЦРЛ відділу охорони здоров`я Мукачівської міської ради Закарпатської області з 08 лютого 1999 року, а 01 лютого 2000 року переведена на посаду заступника головного лікаря по кадрам, має вищу економічну освіту, безперервний стаж роботи, який складає 17 років. За час роботи до дисциплінарної відповідальності не притягувалася, неодноразово за досягнення в роботі заохочувалася, отримувала грамоти, подяки, преміювання. На день звільнення була єдиним працевлаштованим членом сім`ї.
Ліквідація відділу кадрів Мукачівської ЦРЛ відбулася на підставі пункту 2 рішення п`ятої позачергової сесії 7 скликання Мукачівської міської ради Закарпатської області № 53. Зазначене рішення міської ради ухвалене з метою ефективності управління та покращення координації з питань кадрової роботи, планово-фінансової діяльності та бухгалтерського обліку і звітності закладів та установ охорони здоров`я, що знаходяться в комунальній власності міста.
Згідно з пунктом 1 зазначеного рішення міської ради створено централізовану бухгалтерію відділу охорони здоров`я Виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області з 25 грудня 2015 року зі штатною чисельністю - 22 штатні одиниці.
Працівники відділу кадрів Мукачівської ЦРЛ працевлаштовані у відділі кадрів відділу охорони здоров`я виконкому Мукачівської міської ради Закарпатської області без врахування її переваг на працевлаштування, зокрема, працевлаштовані особи, перед якими вона має переваги, це одна особа пенсійного віку та одна особа без вищої освіти. Крім того, у штаті відділу охорони здоров`я Мукачівської міської ради Закарпатської області є штатні посади, які могли бути їй запропоновані відповідно до її кваліфікації та вищої економічної освіти.
Також позивач зазначала про те, що начальник відділу охорони здоров`я Виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області не має повноважень на її звільнення відповідно до засновницьких документів Мукачівської ЦРЛ та відділу охорони здоров`я виконкому Мукачівської міської радиЗакарпатської області, які визначають їх юридичний статус та повноваження керівних органів, тому наказ про її звільнення є незаконним.
Просила суд поновити пропущений строк звернення до суду, визнати незаконним та скасувати наказ № 1866-02 начальника відділу охорони здоров`я Виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області від 01 грудня 2016 року про звільнення ОСОБА_1 ; поновити її на посаді начальника відділу кадрів Мукачівської ЦРЛ з 01 грудня 2016 року; стягнути з відділу охорони здоров`я Виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01 грудня 2016 року до дня набрання рішенням суду законної сили; допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць.
Короткий змістрішення суду першої інстанції
Рішенням від 21 червня 2017 року Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області у позові відмовив.

Рішення суд першої інстанції мотивував тим, щонаказ від 01 грудня 2016 року № 1866-02 «Про звільнення ОСОБА_1 » було винесено начальником відділу охорони здоров`я Виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області Мандзич Л. І., а також встановлено, що відділ охорони здоров`я Виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області є юридичною особою. Разом з тим, ОСОБА_1 заявлено вимоги про визнання незаконним та скасування наказу начальника відділу охорони здоров`я Виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області від 01 грудня 2016 року № 1866-02 «Про звільнення ОСОБА_1 », а також стягнення з відділу охорони здоров`я Виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але відділ охорони здоров`я не було залучено співвідповідачем у вказаній справі, оскільки відповідно до статті 33 ЦПК України 2004 року суд першої інстанції позбавлений процесуальної можливості за власною ініціативою залучати осіб співвідповідача або замінювати на належного відповідача.

Позивачка дізналась про порушення своїх прав 01 грудня 2016 року, оскільки цього дня їй вручено копію наказу про звільнення та видано трудову книжку.

З позовом про захист своїх прав позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду 09 лютого 2017 року, у зв`язку з чим пропустила передбачений законом строк звернення до суду за захистом своїх прав.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою від 12 лютого 2018 року Апеляційний суд Закарпатської області апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково, рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 червня 2017 року скасував, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив з підстав порушення вимог закону щодо суб`єктного складу сторін у справі.

Постанову суд апеляційної інстанції мотивував тим, що у ОСОБА_1 виникли трудові відносини з Мукачівською ЦРЛ Закарпатської області, роботодавцем є указана юридична особа, яка в межах трудових відносин використовує та оплачує працю фізичної особи, є стороною у цивільній справі і за загальним правилом повинна самостійно відповідати за позовом у трудовому спорі.

Законодавством і установчими документами відповідних юридичних осіб визначені особливості управління в сфері охорони здоров`я, зокрема, і особливості (порядок) призначення та звільнення ОСОБА_1 як керівника структурного підрозділу закладу охорони здоров`я (лікарні), особливості утримання закладу охорони здоров`я, його фінансування тощо. Мукачівська ЦРЛ Закарпатської області є належним відповідачем за вимогами позову ОСОБА_1 .

Із урахуванням специфіки порядку призначення ОСОБА_1 на посаду, її звільнення, способу фінансування лікарні та фактичної спільної відповідальності закладу охорони здоров`я та органу охорони здоров`я за дотримання порядку оплати праці медичних працівників, залежно від підстав і предмета конкретного позову, формулювання вимог відділ охорони здоров`я виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області теж може бути належним відповідачем у справі, оскільки саме цей державний орган (його керівник, який у межах відповідних повноважень діє від імені державного органу управління), приймає рішення щодо трудових відносин керівника структурного підрозділу лікарні, саме цьому державному органу у разі задоволення позову слід буде профінансувати додаткові витрати роботодавця.

Позов не було пред`явлено, а справу не було вирішено щодо всіх належних відповідачів у справі, позов пред`явлено до неналежних відповідачів, що є порушенням вимог закону. Прийняття судом першої інстанції рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі, є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову, який пред`явлений з порушенням суб`єктного складу сторін у справі.

Короткий зміст постанови суду касаційної інстанції

Постановою від 17 квітня 2019 року Верховний Суд касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив, рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 червня 2017 року та постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 12 лютого 2018 року скасував, справу передав на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанову суд касаційної інстанції мотивував тим, що суди першої та апеляційної інстанцій у порушення норм процесуального права не звернули уваги на те, що суд першої інстанції, встановивши, що відділ охорони здоров`я Виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області, є самостійною юридичною особою, яка здійснює безпосереднє управління Мукачівською ЦРЛ, зокрема призначає на посаду та звільняє з посади заступників головного лікаря, а також керівників структурних підрозділів і який видав наказ про звільнення ОСОБА_1 , не роз`яснив позивачу право звернутися з клопотанням про залучення відділу охорони здоров`я виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області співвідповідачем у справі та наслідки не вчинення зазначеної процесуальної дії.

ОСОБА_1 та її представник заявляли усне клопотання про залучення відділу охорони здоров`я Виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області співвідповідачем у справі, яке не вирішено відповідно до вимог закону, хоча у резолютивній частині рішення суд першої інстанції зазначив відповідачем - відділ охорони здоров`я Мукачівської міської ради Закарпатської області, який не приймав участі у справі і не скористався своїми процесуальними правами у справі за заявленими позовними вимогами, які могли вплинути на його права та обов`язки.

Судами не надано належної оцінки доводам ОСОБА_1 про те, що трудові відносини у неї виникли з Мукачівською ЦРЛ, власником якої згідно з статутом є Мукачівська міська рада Закарпатської області, які брали участь у справі як відповідачі, а підставою для оскарження наказу про звільнення позивача було порушення процедури звільнення передбаченої статтею 49-2 КЗпП України, обов`язок дотримання якої було покладено саме на головного лікаря Мукачівської ЦРЛ Закарпатської області, рішенням Мукачівської міської ради Закарпатської області від 24 грудня 2015 року № 53.

При цьому судами не було взято до уваги те, що відмова у задоволенні позову за пропуском строку можлива лише у тому разі, якщо звільнення є незаконним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою від 23 липня 2019 року Мукачівський міськрайонний судЗакарпатської області до участі в справі як співвідповідача залучив відділ охорони здоров`я Виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області.

Рішенням від 29 серпня 2019 року Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області у позові відмовив.

Рішення суд першої інстанції мотивував недоведеністю заявлених вимог. Звільнення відповідача відбулось з дотриманням трудового законодавства.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою від 18 грудня 2019 року Закарпатський апеляційний суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Постанову суд апеляційної інстанції мотивував тим, що при вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу заявник мотивувала тим, що суди дійшли безпідставного висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог.

Висновки про те, що звільнення позивача відбулось із дотриманням норм трудового законодавства є необґрунтованими.

Залишено по за увагою те, що роботодавцем не дотримано положень статті 42 КЗпП України щодо переважного права заявника на залишення на роботі та статті 49-2 КЗпП України, щодо персонального попередження, не пізніше ніж за два місяці, про наступне вивільнення працівників, а також пропозиції щодо іншої роботи, вакантних посад.

Не надано належної оцінки доводам заявника про звільнення неуповноваженою особою.

У березні 2020 року до суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому відділ охорони здоров`я Виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін.

До Верховного Суду 26 березня 2020 року надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому Мукачівська міська рада Закарпатської області просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін.

У березні 2020 року до суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому Виконавчий комітет Мукачівської міської ради Закарпатської області просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін.

У квітні 2020 року до суду надійшла відповідь на відзиви відповідачів, у якій адвокат Суязова (Пшеницька) Г. В. в інтересах ОСОБА_1 просить касаційну скаргу задовольнити, оскільки суди неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права.

У квітні 2020 року до суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому Мукачівська ЦРЛ просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд встановив, що ОСОБА_1 з 08 лютого 1999 року працювала на посаді начальника відділу кадрів Мукачівської ЦРЛ.

ОСОБА_1 прийнята в Мукачівську ЦРЛ на посаду начальника відділу кадрів згідно наказу головного лікаря від 05 лютого 1999 року № 32 (трудової книжки серії НОМЕР_1 ).

Відповідно до витягу з наказу від 10 листопада 2015 року № 600-к в. о. головного лікаря Гавришко М. Г. «Про надання відпустки по догляду за внуком до трьох років начальнику відділу кадрів ОСОБА_1 » ОСОБА_1 надано відпустку по догляду за внуком до трьох років тривалістю з 11 листопада 2015 року до 30 листопада 2016 року.

Рішенням п`ятої позачергової сесії 7 скликання Мукачівської міської ради Закарпатської області від 24 грудня 2015 року № 53, з метою ефективності управління та покращення координації з питань кадрової роботи, планово-фінансової діяльності та бухгалтерського обліку і звітності закладів та установ охорони здоров`я, що знаходяться в комунальній власності міста, вирішено створити централізовану бухгалтерію відділу охорони здоров`я виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області з 25 грудня 2015 року з штатною чисельністю 22 штатні одиниці.

У пункті 2 вказаного рішення вказано про ліквідацію з 25 лютого 2016 року наступних структурних підрозділів Мукачівської ЦРЛ: централізовану бухгалтерію, планово-економічний відділ та відділ кадрів.

На виконання рішення 5-ї позачергової сесії 7-го скликання Мукачівської міської ради Закарпатської області від 24 грудня 2015 року № 53 «Про створення централізованої бухгалтерії відділу охорони здоров`я виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області відповідно до статуту, затвердженого рішенням Мукачівської міської ради Закарпатської області від 22 жовтня 2015 року № 1600, у зв`язку з ліквідацією частини структурних підрозділів Мукачівської ЦРЛ, виконуючим обов`язки головного лікаря Мукачівської ЦРЛ М. Г. Гавришко видано наказ від 25 грудня 2015 року № 132-о, відповідно до пункту 3 якого скорочено перелік посад відділу кадрів Мукачівської ЦРЛ, зокрема посаду начальника відділу кадрів.

У пункті 4.1 вказаного наказу зазначено про необхідність не пізніше ніж за 2 місяці вручити персональне попередження під розпис працівнику, посада якого підлягає скороченню.

Згідно із наказом в. о. головного лікаря Гавришко М. Г. від 25 грудня 2015 року № 132-0 «Про скорочення штату працівників» у пункті 3 указаного наказу зазначено, що підлягає скороченню з 25 лютого 2016 року наступний перелік посад відділу кадрів Мукачівської ЦРЛ Закарпатської області: начальник відділу кадрів - одна штатна одиниця, інспектор з кадрів (старший) - дві штатні одиниці та інспектор з праці - дві штатні одиниці.

На виконання пункту 4.1 наказу по Мукачівській ЦРЛ від 25 грудня 2015 року № 132-о «Про скорочення штату працівників» та вимог частини першої статті 49-2 КЗпП України позивача, яка знаходилась у відпустці по догляду за внуком до 3-х років, було персонально повідомлено листом за підписом в. о. головного лікаря та в. о. начальника відділу кадрів Мукачівської ЦРЛ 29 грудня 2015 року (рекомендованим листом) про те, що посада начальника відділу кадрів, яку вона обіймає - підлягає скороченню з 25 лютого 2016 року і вона підлягає звільненню з роботи відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України по закінченню її відпустки по догляду за внуком до 3-х років.

14 січня 2016 року в. о. головного лікаря Гавришко М. Г. звернувся до голови профспілкового комітету Мукачівської центральної лікарні Решетар О. В. з поданням за № 57 про надання згоди на розірвання трудового договору з начальником відділу кадрів ОСОБА_1 .

Відповідно до протоколу засідання профспілкового комітету Мукачівської ЦРЛ Закарпатської області від 22 січня 2016 року № 2 щодо питання скорочення посад централізованої бухгалтерії, посад планово-економічного відділу та посад відділу кадрів Мукачівської ЦРЛ Закарпатської області, члени профспілкового комітету вирішили дати згоду на скорочення посад централізованої бухгалтерії, планово-економічного відділу та посад відділу кадрів.

Повторно про наступне звільнення з роботи ОСОБА_1 повідомлена листом головного лікаря Мукачівської ЦРЛ від 25 листопада 2016 року за № 1267/01-16.

Листом від 25 листопада 2016 року № 1267/01-16 головний лікар Мукачівської ЦРЛ Луп`яко Я. М. повідомляв ОСОБА_1 , що у зв`язку зі скороченням посади позивач підлягає звільненню після закінчення відпустки по догляду за внуком до трьох років 01 грудня 2016 року відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України та запропонував останній переведення на одну з посад, а саме: молодша сестра медична стоматологічного відділення Мукачівської ЦРЛ Закарпатської області, сестра господиня приймального відділення Мукачівської ЦРЛ Закарпатської області, сестра господиня стоматологічного відділення Мукачівської ЦРЛ Закарпатської області.

Позивач відмовилась від запропонованих їй вакансій в усній формі. У зв`язку з цим головним спеціалістом відділу охорони здоров`я та інспекторами відділу охорони здоров`я складено акт від 30 листопада 2016 року про відмову позивача від переведення на запропоновані їй посади.

Наказом начальника відділу охорони здоров`я виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області від 01 грудня 2016 року № 1866-02 «Про звільнення ОСОБА_1 » ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу кадрів Мукачівської ЦРЛ Закарпатської області з 01 грудня 2016 року у зв`язку зі скороченням штату працівників відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Згідно з довідкою Мукачівської ЦРЛ від 15 березня 2017 року № 1054, ОСОБА_1 працювала в Мукачівській ЦРЛ і її заробітна плата за період з вересня 2015 року по жовтень 2015 року склала 8 710,00 грн.

ОСОБА_1 при звільненні нарахована сума у розмірі 4 700,87 грн (довідка Мукачівської ЦРЛ від 15 березня 2017 року № 1055) .

На засіданні профспілкового комітету Мукачівської ЦРЛ від 21 квітня 2017 року № 12 прийнято рішення про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 (на виконання ухвали Мукачівського міськрайонного суду від 07 квітня 2017 року).

Засідання профспілкового комітету відбулось в присутності ОСОБА_1 .

Відділ кадрів Мукачівської ЦРЛ відповідно до статуту Мукачівської ЦРЛ, затвердженого рішенням 87 сесії Мукачівської міської ради 6 скликання від 22 жовтня 2015 № 1600, мав статус структурного підрозділу Мукачівської ЦРЛ.

ОСОБА_1 до моменту звільнення займала посаду начальника відділу кадрів Мукачівської ЦРЛ, тобто посаду керівника структурного підрозділу в Мукачівській ЦРЛ.

Відповідно до пункту 4.3.10 статуту Мукачівської ЦРЛ, затвердженого рішенням 11-ї сесії 7-го скликання Мукачівської міської ради Закарпатської області від 28 квітня 2016 року № 193 та пункту 2.11 Розділу 11 Положення про відділ охорони здоров`я Виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області, затвердженого рішенням 11-ї сесії 7-го скликання Мукачівської міської ради Закарпатської області від 28 квітня 2016 року № 192, які на момент видання наказу начальника відділу охорони здоров`я Виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області № 1886-02 від 01 грудня 2016 «Про звільнення ОСОБА_1 », а саме станом на 01 грудня 2016 року діяли (були чинними), призначення на посаду та звільнення з посади заступників керівників, а також керівників структурних підрозділів закладів та установ охорони здоров`я міського підпорядкування, належать до виключної компетенції начальника відділу охорони здоров`я Виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області.

Із судовими рішеннями у справі погодитися не можу, вважаю, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Щодо поновлення на роботі

Відмовляючи у позові в частині поновлення на роботі, суди попередніх інстанцій виходили з недоведеності позовних вимог про поновлення на роботі та звільнення відповідача з дотриманням трудового законодавства.

Зазначені висновки є помилковими та свідчать про неправильне застосування норм матеріального права.

У статті 4 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

В оцінці правомірності звільнення позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України Верховний Суд виходить з того, що суди зобов`язані були з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник, або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Виходячи з тлумачення частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Оскільки обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець вважається таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Відмовляючи у поновленні ОСОБА_1 на роботі, суди виходили зокрема з того, що на виконання пункту 4.1 наказу Мукачівської міської ради Закарпатської області від 24 грудня 2015 року № 53 та наказу Мукачівської ЦРЛ від 25 грудня 2015 року № 132-о «Про скорочення штату працівників» та вимог частини першої статті 49-2 КЗпП України позивачу, яка знаходилась у відпустці по догляду за внуком до 3-х років, було направлено повідомлення від 29 грудня 2015 року № 1965/01-16 за підписом в. о. головного лікаря та в. о. начальника відділу кадрів Мукачівської ЦРЛ 29 грудня 2015 року (рекомендованим листом) про те, що посада начальника відділу кадрів, яку вона обіймає - підлягає скороченню з 25 лютого 2016 року і вона підлягає звільненню з роботи відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України після закінчення її відпустки по догляду за внуком до 3-х років.

Персональне попередження - це не звичайне повідомлення, а доведення до відома, як правило під особистий підпис або складення акта про відмову від отримання повідомлення.

Метою персонального попередження про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці з одночасною пропозицією іншої роботи у розумінні статті 49-2 КЗпП України є надання працівникові можливості завчасно визначитися із майбутнім працевлаштуванням або підшукати собі іншу роботу.

Таким чином під персональним попередженням про майбутнє звільнення слід розуміти не лише повідомлення, а персональне достовірне отримання працівником такої інформації.

Проте, матеріали справи містять лише копію попередження від 29 грудня 2015 року № 1965/01-16, однак доказів направлення цього повідомлення та отримання його ОСОБА_1 у справі немає (т. 1 а. с. 61). Надана до повідомлення копія квитанції нечитабельна (т. 1 а. с. 62).

Розмови між працівниками у колективі про майбутнє скорочення не звільняють адміністрацію від виконання обов`язку, покладеного ч. ч. 1, 3 статті 49-2 КЗпП України.

Підпис позивачки у отримані попередження від 29 грудня 2015 про майбутнє звільнення або акт про відмову від підпису у отриманні цього попередження у справі відсутні від слова «абсолютно».

Повторне повідомлення про звільнення направлено 25 листопада 2016 року, вручено лише 30 листопада 2016 року, тобто не свідчить про дотримання роботодавцем вимог статей 42, 49-2 КЗпП України та попередження належним чином про майбутнє вивільнення із займаної посади у строки, визначені частиною першою статті 49-2 КЗпП України (не пізніше ніж за два місяці).

Вважаю, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що відповідачем не порушено строки, визначені частиною першою статті 49-2 КЗпП України, щодо належного попередження працівника про його подальше звільнення.

Таким чином, суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права та помилково виходили з належного повідомлення позивача про майбутнє вивільнення, оскільки матеріли справи не містять підпис ОСОБА_1 про отримання такого повідомлення, або акта про відмову від підпису, а тому немає підстав для висновку про персональне попередження.

Отже, звільнення позивача відбулося з порушенням вимог статей 42, 49-2 КЗпП України, що є підставою для поновлення її на роботі.

Щодо стягнення середнього заробітку за вимушений прогул

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.

Частинами першою та другою статті 235 КЗпП України встановлено, що в разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Пунктом 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Згідно з пунктом 5 розділу IV Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

За змістом пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на два сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Однак у справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій не досліджували відповідних доказів та не з`ясували розміру заробітної плати позивача за останні два календарні місяці роботи, що передували її звільненню, а без встановлення в рішеннях судів вказаних обставин в силу положень вищенаведеної статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи касаційним судом Верховний Суд позбавлений можливості вирішити питання про відшкодування позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а отже й ухвалити в цій частині нове рішення в цій справі.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального та процесуального права, дослідити і належним чином оцінити надані сторонами докази, дати правову оцінку доводам та запереченням сторін і ухвалити в означеній частині законне та справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Доводи касаційної скарги про недотримання роботодавцем положень статті 42 КЗпП України щодо переважного права заявника на залишення на роботі не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до необхідності переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Не знайшли свого підтвердження доводи скарги про те, що заявника було звільнено неуповноваженою особою, оскільки відповідно до пункту 4.3.10 статуту Мукачівської ЦРЛ, затвердженого рішенням 11-ї сесії 7-го скликання Мукачівської міської ради Закарпатської області від 28 квітня 2016 року № 193 та пункту 2.11 Розділу 11 Положення про відділ охорони здоров`я Виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області, затвердженого рішенням 11-ї сесії 7-го скликання Мукачівської міської ради Закарпатської області від 28 квітня 2016 року № 192, які на момент видання наказу начальника відділу охорони здоров`я Виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області № 1886-02 від 01 грудня 2016 «Про звільнення ОСОБА_1 », а саме станом на 01 грудня 2016 року діяли (були чинними), призначення на посаду та звільнення з посади заступників керівників, а також керівників структурних підрозділів закладів та установ охорони здоров`я міського підпорядкування, належать до виключної компетенції начальника відділу охорони здоров`я Виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області.

Щодо строку звернення до суду

ОСОБА_1 вперше звернулася до суду з позовом про поновлення на роботі в місячний строк з дня вручення наказу про звільнення від 01 грудня 2016 року та трудової книжки, а саме 30 грудня 2016 року (а. с. 5 т. 1).

Проте, ухвалою від 16 січня 2017 року Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області залишив позов без руху з підстав не надання позивачем доказів (наказу про прийом на роботу, довідку про заробітну плату), які вона навпаки просила суд витребувати у відповідача, тобто з підстав, не передбачених статтею 119 ЦПК України 2004 року (а. с. 6-7 т. 1).

Позивач, до повернення її позовної заяви (ухвала Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 лютого 2017 року) 09 лютого 2017 року знову звернулася до суду з позовом про поновлення на роботі та просила суд поновити строк на звернення до суду з підстав його пропуску з поважних причин, оскільки не встигла в строк виконати вимоги ухвали Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 січня 2017 року, якою позов залишено без руху.

Ухвалою від 13 лютого 2017 року Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області знову залишив позов без руху з підстав не надання позивачем доказів, які вона навпаки просила суд витребувати у відповідача, тобто з підстав, не передбачених статтею 119 ЦПК України 2004 року.

На виконання ухвали Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 лютого 2017 року позивач надала заяву у якій зазначила, що позовна заява містить обґрунтоване клопотання про витребування доказів та лише після цього ухвалою від 09 березня 2017 року відкрито провадження у справі.

Враховуючи, що строк звернення до суду пропущено не з вини позивача, наявні поважні причини для його поновлення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи в частині вирішення позовних вимог про поновлення на роботі встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, судові рішення в цій частині підлягають скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Враховуючи, що судами обох попередніх інстанцій не досліджені належним чином зібрані докази, внаслідок чого не встановлені фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалені ними судові рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не можуть вважатися законними і обґрунтованими, а тому підлягають скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

За таких обставин вважаю, що касаційну скаргуадвоката Суязової (Пшеницької) Г. В. в інтересах ОСОБА_1 слід задовольнити частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 серпня 2019 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року необхідно скасувати.

Слід поновити ОСОБА_1 строк на звернення до суду з позовом про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку.

У частині вимог про поновлення ОСОБА_1 на роботі вважаю за необхідне ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Слід визнати незаконним та скасувати наказ відділу охорони здоров`я Виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області від 01 грудня 2016 року № 1866-02 про звільнення ОСОБА_1 з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Також вважаю за необхідне поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу кадрів Мукачівської центральної районної лікарні з 01 грудня 2016 року.

Справу в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Суддя С. Ю. Мартєв