Постанова

Іменем України

17 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 569/2159/16-ц

провадження № 61-19570св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: публічне акціонерне товариство «АК Промислово-інвестиційний банк», товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Рівненської області від 05 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Гордійчук С. О., Боймиструк С. В., Хилевича С. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «АК Промислово-інвестиційний банк» (далі - ПАТ «АК Промислово-інвестиційний банк»), товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи»), ОСОБА_2 про визнання припиненим договору поруки.

Позовна заява мотивована тим, 12 грудня 2007 року між АК «Промінвестбанк», правонаступником якого є ПАТ «АК Промислово-інвестиційний банк», та ОСОБА_2 було укладено договір № 1763/07 про іпотечний кредит.

Умовами вказаного договору сторони погодили розмір кредиту у сумі 30 000 доларів США, відсоткову ставку за користування кредитними коштами у розмірі 12,5 % річних та строк повернення до 11 грудня 2017 року.

12 грудня 2007 року між АК «Промінвестбанк», правонаступником якого є ПАТ «АК Промислово-інвестиційний банк», ОСОБА_2 та нею було укладено договір поруки № 1765/07, згідно якого вона взяла на себе зобов`язання по забезпеченню виконання позичальником кредитних зобов`язань.

17 грудня 2012 року між ПАТ «АК Промислово-інвестиційний банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір відступлення права вимоги, згідно якого, зокрема, було відступлено право вимоги за договором про іпотечний кредит № 1763/07 та по договору поруки № 1675/07.

Вказувала, що після укладення основного договору та договору поруки між кредитором та позичальником 21 серпня 2008 року було укладено договір про внесення змін № 810/08 до договору про іпотечний кредит від 12 грудня 2007 року № 1763/07, яким було внесено зміни до пункту 2.2 договору про іпотечний кредит та збільшено розмір відсотків за користування коштами з 12,5 % до 14 % річних.

Зазначала, що укладення вказаного договору з нею погоджено не було, вона навіть не була повідомлена про внесення будь-яких змін до договору, за виконання зобов`язань по якому вона поручалась.

Таким чином, її не було повідомлено про збільшення обсягу її зобов`язання після укладення договору про внесення змін від 21 серпня 2008 року № 810/08, а отже кредитор та позичальник під час його укладення допустили порушення умов договору поруки та вимог законодавства.

З огляду на викладене, вказувала, що установлення додатковою угодою до кредитного договору збільшеного розміру суми кредиту без згоди поручителя призводить до збільшення обсягу відповідальності останнього та є підставою для визнання поруки такою, що припинилась відповідно до вимог частини першої статті 559 ЦК України.

Враховуючи наведене просила суд визнати припиненим з 21 серпня 2008 року договір поруки від 12 грудня 2007 року № 1765/07, укладений між АК «Промінвестбанк», правонаступником якого є ПАТ «АК Промислово-інвестиційний банк», ОСОБА_2 та нею

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 26 січня 2017 року у складі судді Ковальова І. М. позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано припиненим з 21 серпня 2008 року договір поруки № 1765/07 від 12 грудня 2007 року, укладений між АК «Промінвестбанк», правонаступником якого є ПАТ «АК Промислово-інвестиційний банк», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Судове рішення місцевого суду мотивовано тим, що відповідачем неправомірно збільшено обсяг відповідальності поручителя без його згоди, а тому порука припинилась з 21 серпня 2008 року на підставі частини першої статті 559 ЦК України.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 05 квітня 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 січня 2017 року скасовано.

У задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання договору поруки припиненим відмовлено.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що оскільки рішеннями судів, які набрали законної сили, задоволені вимоги кредитора до боржника та поручителя, підстав для застосування до спірних правовідносин частини першої статті 559 ЦК України немає.

Ухвалюючи рішення, апеляційний суд посилався на висновок, який викладено у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1199цс16.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 травня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання заперечення на касаційну скаргу.

У липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла вказана справа.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справу передано Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду.

Відповідно до розпорядження керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 03 червня 2019 року № 494/0/226-19 та протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 червня 2019 року справу призначено судді Курило В. П.

Ухвалою колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04 липня 2019 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до розпорядження керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року № 1094/0/226-20 та протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 квітня 2020 року справу призначено судді-доповідачеві.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судове рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення місцевого суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що у справі № 570/4140/14-ц, на яку посилався суд апеляційної інстанції, предметом доказування було порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, відповідно до статті 554 ЦК України та вирішувалось питання про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит від 12 грудня 2007 року № 1763/07. Тобто, предметом спору у справі № 570/4140/14-ц є договірні відносини між кредитором і боржником за кредитним договором.

Проте, у судових рішеннях у справі № 570/4140/14-ц не встановлювалися обставини дійсності правочину про збільшення розмірів відсотків за користування коштами з 12,5 % до 14 % річних та не вирішувалось питання про визнання поруки припиненою.

Вказує, що про укладення договору, яким було збільшено відсотки за користування кредитом, її повідомлено не було й не було отримано її згоди на внесення змін до кредитного договору.

Зазначала, що вона дізналась про зміну основного зобов`язання внаслідок чого збільшився обсяг її відповідальності з часу, коли виник спір з приводу невиконання ОСОБА_2 взятих на себе зобов`язань за договором про іпотечний кредит.

Отже, на час подання позову ТОВ «Кредитні ініціативи» до неї та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості у справі № 570/4140/14-ц порука уже була припиненою, оскільки порука припиняється не з моменту ухвалення судом рішення про це, а з моменту настання підстав, з якими законом пов`язане припинення поруки.

У касаційній скарзі заявник посилається на постанови Верховного Суду України від 19 грудня 2011 року у справі № 6-84цс11, від 21 травня 2012 року у справі № 6-20цс11, від 21 листопада 2012 року у справі № 6-134цс12.

Відзив на касаційну скаргу сторонами не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

12 грудня 2007 року між АК «Промінвестбанк», правонаступником якого є ПАТ «АК Промислово-інвестиційний банк», та ОСОБА_2 було укладено договір № 1763/07 про іпотечний кредит, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у сумі 30 000 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом 12,5 % річних з кінцевим терміном повернення кредиту та відсотків за ним не пізніше 11 грудня 2017 року (а. с. 5-7).

Для забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між АК «Промінвестбанк», правонаступником якого є ПАТ «АК Промислово-інвестиційний банк» (кредитор), ОСОБА_1 (поручитель) та ОСОБА_2 (позичальник) 12 грудня 2007 року було укладено договір поруки № 1765/07.

Договором про внесення змін від 21 серпня 2008 року № 810/08 до договору про іпотечний кредит № 1763/07 від 12 грудня 2007 року, АК «Промінвестбанк», правонаступником якого є ПАТ «АК Промислово-інвестиційний банк», та ОСОБА_2 сторонами було погоджено про підвищення процентної ставки до 14 % річних починаючи з 21 серпня 2008 року (а. с. 51).

17 грудня 2012 року між ПАТ «АК Промінвестбанк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір відступлення прав вимоги, згідно якого, зокрема, було відступлено і права вимоги по договору про іпотечний кредит № 1763/07, укладеному з ОСОБА_2 , та по забезпечувальним договорам, в тому числі і по договору поруки № 1765/07 від 12 грудня 2007 року, укладеному з позивачем.

У зв`язку з порушенням боржником виконання зобов`язань за кредитним договором відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та розділу 5 кредитного договору банк використав право на дострокове стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором, звернувшись із позовними вимогами до суду.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 27 серпня 2015 року, зміненим рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 14 грудня 2015 року у справі № 570/4141/14-ц, стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за договором про іпотечний кредит № 1463/07 від 12 грудня 2007 року у розмірі 846 134 грн 16 коп.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилено.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 27 серпня 2015 року в незміненій після апеляційного перегляду частині та рішення Апеляційного суду Рівненської області від 14 грудня 2015 року залишено без змін.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (частина третя статті 509 ЦК України, пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно з частинами першою та другою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Отже, порука є спеціальним додатковим майновим заходом впливу, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.

Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша та друга статті 553 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється, зокрема у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення, розстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом.

За правилами частин четвертої, сьомої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Суд апеляційної інстанції, врахувавши обставини, встановлені в судових рішеннях у справі № 570/4141/14-ц, які в силу положень частини четвертої статті 82 ЦПК України мають преюдиційне значення, дійшов правильного та обґрунтованого висновку, що вимоги про визнання припиненим зобов`язання за договором поруки не підлягають задоволенню, оскільки порука не може бути припинена після ухвалення рішення суду у справі про стягнення заборгованості з боржника та поручителя, адже порука на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки.

Крім того, зазначені висновки узгоджуються з постановою Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) про презумпцію чинності поруки та неможливість її припинення на підставі частини четвертої статті 559 ЦК з огляду на наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, адже таке рішення саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору. Тому, враховуючи правову природу поручительства як додаткового (акцесорного) зобов`язання до основного договору та пряму залежність від його умов, на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене у самому договорі поруки.

Доводи заявника про те, що у справі № 570/4141/14-ц, яка була врахована судом апеляційної інстанції, не встановлювались обставини дійсності правочину про збільшення розмірів відсотків за користування коштами та не вирішувалось питання щодо припинення поруки, не можуть бути прийняті судом, оскільки у разі ухвалення рішення суду у справі про стягнення, у тому числі з поручителя, кредитної заборгованості, суд не може розглядати питання про визнання поруки припиненою повторно у іншій справі з тих самих підстав, правовідносин та зобов`язань, що виникли до ухвалення такого рішення виходячи з принципу правової визначеності.

Такий підхід має застосовуватись незалежно від того, чи питання чинності поруки вирішувалось судом при ухваленні рішення суду у справі про стягнення, у тому числі з поручителя, кредитної заборгованості, враховуючи, що це питання входить до предмету доказування у таких справах незалежно від доводів сторін.

Так, якщо судом розглядається справа про стягнення з боржника та поручителя коштів, то поручитель має захищати свої права у цьому провадженні, доводячи відсутність боргу, бо вирішення спору призведе до правової визначеності. Натомість окремий позов відповідача (поручителя) про визнання відсутності права, зокрема про визнання поруки припиненою, не може бути задоволений.

Звернення до суду із таким позовом й, відповідно, можливість його задоволення можливе за умови, якщо спір за позовом кредитора про стягнення заборгованості не вирішений судом, а відповідна справа не порушена.

Таким чином, у разі ухвалення рішення суду у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості не може бути задоволений позов про визнання поруки припиненою в іншій справі з тих самих підстав, правовідносин та щодо тих самих прав вимоги, які встановлені судовим рішенням.

Колегія суддів звертає увагу, що одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу «res judicata», тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий, лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (Рішення ЄСПЛ у справі «Брумареску проти Румунії» від 28 жовтня 1999 року, § 61).

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи.

Під час розгляду справи № 570/4141/14-ц, у якій встановлено укладення договору про зміну відсоткової ставки між банком та позичальником, ОСОБА_1 не посилалась на порушення її прав у зв`язку із збільшенням обсягу її відповідальності та не просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог до поручителя з цих підстав.

Крім того, у вказаних судових рішеннях досліджувалось питання чинності поруки, а ОСОБА_1 рішення місцевого суду не оскаржувала, про що зазначено в рішенні апеляційного суду, й не уповноважувала ОСОБА_2 на представництво її інтересів у суді.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.

Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58).

Отже, вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції з дотриманням вимог статей 263-265, 382 ЦПК України повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, вірно встановив правовідносини, що склалися між сторонами, й обґрунтовано відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Рівненської області від 05 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович