справа № 357/9943/19 головуючий у суді І інстанції Ярмола О.Я.
провадження № 22-ц/824/118/2021 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Нежури В.А.,
з участю секретаря Мариненко Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за борговою розпискою,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за борговою розпискою. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28.12.2018 року між ним та відповідачем був укладений договір позики грошових коштів в простій письмовій формі у вигляді розписки, який не було нотаріально посвідчено. Відповідно до даної розписки, 28.12.2018 року відповідач отримав у позику 70000,00 грн., строком до 30.06.2019 року. Станом на 19.08.2019 року відповідач свої зобов`язання не виконав, а тому позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь борг в сумі - 70 000,00 грн., та 1% пені в розмірі - 35 000 грн. за період з 30.06.2019 р. по 19.08.2019р., що передбачено договором позики, всього: 105 000 грн., стягнути судові витирати та документально підтверджені витрати на правову допомогу.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 грудня 2019 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг в сумі 105 000 грн. (сто п`ять тисяч гривень) та судові витрати по справі в сумі 11 050 грн. (одинадцять тисяч п`ятдесят гривень).

Не погодившись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 грудня 2019 року.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. При цьому, зазначає, що договір позики між сторонами укладений не був, між сторонами існували домовленості щодо відшкодування збитків за пошкоджений транспортний засіб. Вказує, що розписка не є належною письмовою формою договору позики, вона написана під психологічним тиском, у зв2язку з чим просив призначити по справі почеркознавчу експертизу.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження сторонам було надано строк для подачі відзивів на апеляційні скарги.

18.02.2020 року до суду надійшов відзив ОСОБА_2 , поданий представником - ОСОБА_3 , згідно якого просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, стягнути з апелянта на користь позивача судові витрати. При цьому зазначає, що обставини вказані апелянтом є надуманими та не підтверджуються належними доказами. Письмова форма договору позики є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

В судовому засіданні представник позивача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Інші учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи(а.с.214.215), до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 14.09.2020 року клопотання апелянта-відповідача ОСОБА_1 про призначення судової почеркознавчої експертизи задоволено. Призначено по справі судову почеркознавчу експертизу.

24.09.2020 року на адресу Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (місто Київ, вулиця Смоленська, 6) направлено матеріали справи для проведення експертизи та опечатаний конверт зі вкладенням згідно опису.

22.10.2020 року до Київського апеляційного суду надійшло клопотання експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз про надання додаткових матеріалів, додаткових зразків підпису та почерку апелянта.

З метою розгляду клопотання експерта Ухвалою Київського апеляційного суду від 11.11.2020 року відновлено апеляційне провадження та призначено справу до розгляду на 30.11.2020 року для можливості виконання клопотання експерта.

В подальшому справа неодноразово призначалася апеляційним судом у судові засідання з метою виконання вимог експерта щодо надання додаткових матеріалів (14.12.2020 року, 24.12.2020 року, 21.01.2021 року). Належним чином повідомлений відповідач у судові засідання не з`явився.

При цьому, 13.01.2021 року (відповідно до поштового повідомлення а.с.201) та 08.02.2021 року (безпосередньо у приміщенні апеляційного суду) ОСОБА_1 особисто отримав копію клопотання експерта та зобов`язався надати необхідні експерту додаткові матеріали, оплатити рахунок до 01.03.2021 року, що підтверджується розпискою (а.с. 215).

22.02.2021 року з матеріалами справи ознайомився представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 (а.с.218-221).

Проте, у визначений судом строк ОСОБА_1 на виконання вимог суду, пояснень та необхідних додаткових зразків підпису та почерку, квитанції про оплату рахунку суду не надав, в судове засідання призначене на 01.03.2021 року о 11.15 год., будучи належним чином повідомлений, ні відповідач, ні його представник не з`явилися.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 28.12.2018 року між сторонами був укладений договір позики на суму 70 000,00 грн., за умовами якого відповідач зобов`язувався повернути позивачу вказану суму боргу до 30.06.2019 року, що підтверджується розпискою відповідача, яка приєднана до матеріалів справи (а.с.14).

Встановлено, що 22.07.2019 року ОСОБА_2 направив відповідачу лист-вимогу про повернення коштів (а.с.15).

Оскільки відповідач не провів повний розрахунок в строк передбачений в розписці, позивач нарахував пеню в розмірі 1% за кожен день прострочення виконання зобов`язання, за період з 30.06.2019 р. по день звернення до суду, 19.08.2019р. у розмірі 35 000 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами дійсно мав місце договір позики на суму 70 000,00 грн., умови якого відповідач не виконав. Жодних доказів, які б спростовували такий висновок, суду не було надано. А тому, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими та доведеними і з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу в розмірі - 70 000,00 грн., а також, сума пені, передбаченої умовами договору, що визначені та погоджені сторонами - 1% за прострочення виконання грошового зобов`язання за 50 днів, в розмірі 35 000,00грн., за період з 30.06.2019 року по 19.08.2019 року.

З висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується в повній мірі, виходячи з наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.16 ЦК України).

Згідно зі статтями 12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ч.1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

В даному випадку, відповідно до вимог ст.1047 ЦК України договір позики повинен бути укладеним у письмовій формі.

Згідно п.2 вказаної статті на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

ЦК України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається право підтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину.

Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6 -63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей.

Згідно ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи викладене колегія суддів критично оцінює посилання апелянта на те, що розписка не є належною письмовою формою договору позики оскільки вказане суперечить вимогам закону та зазначеним вище правовим позиціям Верховного Суду, а також спростовується самим змістом розписки.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем), у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до умов договору відповідач взяв на себе зобов`язання щодо виплати 1% від суми договору за кожен день прострочення зобов`язання щодо повернення боргу в строк до 30.06.2019 року.

Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно ч. 3 ст. 549 ЦПК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Враховуючи все вище зазначене, апеляційний суд вважає вірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що між сторонами дійсно мав місце договір позики на суму 70 000,00 грн., умови якого відповідач не виконав, порушив взяті на себе зобов`язання щодо належного виконання своїх зобов`язань по поверненню боргу в строк, а відтак, позовні вимоги є цілком доведеними та підлягають задоволенню.

Натомість, колегія суддів критично оцінює посилання апелянта на те, що розписку ним підписано під тиском, оскільки вказане не підтверджується належними та допустимими доказами.

Відповідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК України.

З метою, реалізації прав відповідача щодо доведення обставин, на які він посилався як на підставу своїх заперечень, апеляційний суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість призначив по справі судову почеркознавчу експертизу на вирішення якої були поставлені питання6 чи перебував ОСОБА_1 , який виконував рукописний текст документа - розписки від 28.12.2018 року у незвичайному стані (емоційному, виснаженому) або під впливом збиваючих факторів (психологічний тиск, примус).

Натомість, відповідач не вчинив жодної дії щодо виконання клопотання експерта про надання додаткових документів на вимогу експерта та не здійснив оплату за проведення судової почеркознавчої експертизи.

Відповідно до ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Отже, враховуючи, що відповідач ухилився від подання експертам необхідних матеріалів та документів, що унеможливило проведення відповідної експертизи апеляційний суд дійшов висновку, що факт написання ним розписки під примусом, з застосуванням до нього психологічного тиску та під час перебування його у виснаженому і втомленому стані не знайшов свого підтвердження під час розгляду справи.

Таким чином, доводи апеляційної скарги відповідача про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Отже, доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що апеляційним судом залишено без змін рішення суду першої інстанції, вимоги позивача про стягнення судових витрат у вигляді правової допомоги за апеляційний розгляд у розмірі 10 000 грн. підлягають задоволенню, оскільки підтверджуються належними та допустимими доказами (а.с. 179-181).

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 грудня 2019 рокузалишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 10 000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

В.А. Нежура