Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №439/169/20

Провадження № 2/439/17/21

09 лютого 2021 року м. Броди

Бродівський районний суд Львівської області

в складі:

головуючого судді Петейчук Б.М.

з участю секретаря

судового засідання Ковальчук Н.І.

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачка: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ частки в натурі із спільного майна, ухвалив таке рішення.

Позивач ОСОБА_1 звернувся із позовною заявою до відповідачки ОСОБА_2 , у якій просить суд виділити в натурі майно, що належить ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності, а саме 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 , загальною площею 51,9 м2 та виділити в натурі 1/2 частину земельної ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 .

Стислий виклад позиції позивача.

Позивач зазначає, що рішенням Бродівського районного суду Львівської області від 29.06.2016 року частково задоволено позов ОСОБА_3 та поділено спільне майно подружжя і присуджено у власність: - по 1/2 частці кожному у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та по 1/2 частки кожному у праві власності на земельну ділянку, площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 .

Позивач стверджує, що з того часу у сторін постійно виникають спори щодо користування вищевказаним майном. Згідно даних технічного паспорту на вказаний житловий будинок його житлова площа складає 42,2 м2 та складається із 2-х житлових кімнат та кухні, також наявний підвал, сарай, огорожа, хвіртка та ворота. Дійсна вартість будинковолодіння становить 61 624 гривень.

Із вищевказаної причини, позивач бажає виділити частку в натурі із майна, що перебуває на праві спільної часткової власності у сторін.

Стислий виклад позиції відповідачки.

Відповідачка зазначає, що не заперечує щодо права позивача на виділення належної йому частки у спільному майні в натурі, однак немає уявлення у який саме спосіб позивач хоче це майно поділити. Позивач не подав до суду разом із позовною заявою власних пропозицій щодо варіантів поділу спільного майна, які підтверджені відповідним висновком суб`єкта господарювання, а тому незрозуміло, на якій підставі він стверджує про наявність спору із нею щодо можливості виділення в натурі належної йому частки у спільному майні.

Відповідачка вказує, що позивач не звертався до неї з приводу наміру здійснити виділення частки зі спільного майна у натурі, а тому про такий намір вона дізналася лише зі змісту отриманої позовної заяви.

Позивачка акцентує увагу, що не чинила жодних перешкод у намірі позивача виділити в натурі належну йому частку у спільному майні, та вважає, що це можна було легко здійснити в позасудовому порядку, оскільки спільний житловий будинок сторін має дві житлових кімнати однакової площі, яке легко виділити в натурі та майно спільного користування, яке не підлягає поділу (кухня, підвал, вхідна хвіртка та ворота).

Відповідачка заперечує щодо вимоги позивача призначити у цій справі будівельно-технічну експертизу з питаннями, які стосуються технічної можливості розподілу спільного майна, проти якого вона не заперечує, а також варіантів його розподілу, оскільки з технічної документації випливає, що це неважко здійснити самостійно із залученням відповідного суб`єкта господарювання.

Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі.

24.02.2020 року відкрито провадження у справі.

Відповідачці було запропоновано протягом п`ятнадцяти днів подати відзив на позовну заяву.

Відповідачка подала відзив на позовну заяву, в якій пояснила, що не заперечує щодо права позивача на виділення належної йому частки у спільному майні в натурі, заперечує щодо вимоги позивача про проведення будівельно-технічну експертизу з питаннями, які стосуються технічної можливості розподілу спільного майна, вважає, що такий поділ можна було зробити в позасудовому порядку.

Під час підготовчого засідання, позивач підтримав раніше заявлене клопотання про проведення будівельно-технічної експертизи з питаннями, які стосуються технічної можливості розподілу спільного майна.

Ухвалою суду призначено будівельно-технічну експертизу та зупинено провадження у справі.

Ухвалою суду відновлено провадження у справі у зв`язку із несплатою позивачем вартості будівельно-технічної експертизи та признано підготовче засідання.

У підготовче засідання сторони не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату час та місце підготовчого засідання.

Від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без його участі, заявлені вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд їх задовольнити. Просить суд, долучити до матеріалів справи висновок щодо технічної можливості розподілу спільного нерухомого майна. Водночас позивач подав відповідь на відзив, у якому вважає заперечення відповідачки безпідставними.

Ухвалою суду підготовче засідання закрите та призначено справу до судового розгляду.

Позивач у судове засідання не з`явився, повідомив про неможливість явки у судові засідання, просить позовні вимоги задовольнити.

Відповідачка у судове засідання не з`явилася, хоча була належним чином повідомлена про дату, час та місце судового засідання, від неї не надходило клопотань про відкладення розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, встановлений Законом.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, так як сторони в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Встановлені судом фактичні обставини та зміст спірних правовідносин, з посиланнями на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Доказами по справі встановлено, що рішенням Бродівського районного суду Львівської області у цивільні справі за № 439/75/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільно нажитого в шлюбі майна від 29.06.2016 року ухвалено: поділити спільне майно подружжя і присудити у власність: - по 1/2 частці кожному у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та по 1/2 частки кожному у праві власності на земельну ділянку, площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 11-12).

Державним реєстратором Бродівської районної державної адміністрації Львівської області Шелест М.М. було зареєстровано право спільної часткової власності на житловий будинок АДРЕСА_1 у розмірі 1/2 частки на підставі рішення Бродівського районного суду Львівської області № 439/75/16-ц від 29.06.2016 року, що підтверджується витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №74272380 від 29.11.2016 року (а.с. 7).

Житловий будинок АДРЕСА_1 має загальну площу 51,9 м2, з яких житлова площа 42,2 м2, що підтверджується технічним паспортом на житловий будинок індивідуального житлового фонду по АДРЕСА_1 від 21.11.2016 року, який виданий комунальним підприємством Львівської обласної ради Золочівського міжрайонного бюро технічної інвентаризації (а.с. 8).

Водночас надана позивачем суду копія заочного рішення Бродівського районного суду Львівської області за № 439/1621/16-ц від 05.04.2017 року є неналежним доказом, оскільки не містить інформації щодо обставин справи та предмету доказування.

Відповідно до поданого позивачем Висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , який складений ФОП ОСОБА_4 від 30.10.2020 року та Розрахунок ідеальних часток в загальній власності на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , який складений ФОП ОСОБА_4 від 30.10.2020 року (далі Висновок та Розрахунок), визначено варіант поділу будинку в такий спосіб: ОСОБА_1 1/2 кухні, площею 10,6кв.м., 2 житлова кімната 21,9кв.м.; ОСОБА_3 - 1/2 кухні, площею 10,6кв.м., 3 житлова кімната 21,9кв.м. Приміщення можна обладнати окремим входом, поділивши приміщення №1-1 площею 10,6кв.м., навпіл перегородкою і може бути виділений в окремий адрес (а.с.63-64).

Такий Висновок та Розрахунок суд оцінює критично. На переконання суду, надані позивачем Висновок та Розрахунок не є висновком експерта, і не можуть такими вважатися, з огляду на таке.

Як вбачається із змісту даного Висновку та Розрахунку, дослідження було проведено кваліфікованим експертом-інженером ОСОБА_5 , який здійснював дослідження обставин, що є предметом доказування за допомогою наявних у нього спеціальних знань щодо можливості поділу об`єкта нерухомого майна - житлового будинку. Проте у наданому Висновку та Розрахунку не зазначено дата, час та місце проведення дослідження, відсутні відомості про спеціальність та свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання експерта. Також немає жодних відомостей щодо питань, які були поставлені під час проведення дослідження та які матеріали були використані під час такого дослідження. У наданому Висновку відсутні відомості щодо технічної можливості поділу об`єктів нерухомості з посиланням на відповідність до норм чинного законодавства щодо безпечності експлуатації об`єктів нерухомості у разі виділення такого нерухомого майна в натурі. Також не вказані варіанти поділу, які можуть бути здійсненні при виділенні частки об`єкту нерухомого майна в натурі без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна.

Для виділення частки житлового будинку в натурі недостатньо вказати можливі варіанти поділу об`єкта нерухомості, такі варіанти поділу повинні відповідати умовам, що передбачені чинними державними будівельними нормами.

Про відповідність державним будівельним нормам запропонованих варіантів поділу житлового будинку може дати висновок особа, яка володіє спеціальними знаннями, необхідними для з`ясування відповідних обставин справи, тобто експерт.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на зазначене, надані суду Висновок та Розрахунок не містять необхідної інформації щодо обставин справи та предмету доказування, а також не є висновком експерта в розумінні ЦПК України, а тому такі докази на переконання суду є неналежними та недопустимими доказами по справі.

У статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

За приписами статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Поняття спільної часткової власності визначено у частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності.

Право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.

Частиною третьою статті 358 ЦК України встановлено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Згідно із частинами першою-другою статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України, виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести з несуттєвим відступленням від розміру ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна.

Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно.

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна (далі - об`єкти нерухомого майна), крім земельних ділянок, та застосовується суб`єктами господарювання, які здійснюють технічну інвентаризацію об`єктів нерухомого майна (далі - суб`єкти господарювання) при підготовці проектних документів щодо можливості проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року №55.

Пунктом 2.3 наведеної інструкції визначено, що не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

У пункті 3 Державних будівельних норм України В.3.2-2-2009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України від 22 липня 2009 року № 295, наведено поняття реконструкції об`єкта нерухомості, відповідно до якого реконструкція житлового будинку перебудова житлового будинку з метою поліпшення умов проживання, експлуатації, зміни кількості житлових квартир, загальної і житлової площі тощо у зв`язку зі зміною геометричних розмірів, функціонального призначення, заміною окремих конструкцій, їх елементів, основних техніко-економічних показників.

Під час здійснення виділу в натурі частки нерухомого майна, яка перебуває на праві спільної часткової власності, суд зобов`язаний також врахувати чи таке виділення буде відповідати чинним законодавчим приписам щодо безпечної експлуатації нерухомого майна. Оскільки здійснюючи виділ в натурі нерухомого майна, що перебуває у праві спільної часткової власності та фактично є одним об`єктом нерухомості таке виділення породжує за собою реконструкцію житлового будинку. Тобто перебудову житлового будинку з метою зміни кількості житлових квартир, загальної і житлової площі у зв`язку зі зміною геометричних розмірів, функціонального призначення, заміною окремих конструкцій, їх елементів, основних техніко-економічних показників.

Позивач звертаючись із позовною заявою заявляв суду клопотання про проведення будівельно-технічної експертизи з питаннями, які стосуються технічної можливості розподілу спільного майна. Судом було задоволено таке клопотання та призначено відповідну експертизу. Проте позивач ухилився від проведення будівельно-технічної експертизи з питаннями, які стосуються технічної можливості розподілу спільного майна.

Висновок експерта під час вирішення питання даного спору по суті, мав би визначальне значення, оскільки наявність технічної можливості або її відсутність безпосередню впливають на можливість виділу нерухомого майна в натурі, що перебуває у причинному зв`язку із задоволенням або відмовою у задоволенні заявлених позовних вимог.

Позивач фактично ухилився від участі в експертизі, призначеної за його ініціативою, шляхом невиконання обов`язку оплати вартості проведення такої експертизи, тобто унеможливив її виконання і таке виконання неможливо провести без його участі.

Здійснивши ухилення від проведення експертизи, яка має вирішальне значення для вирішення спору між сторонами по суті, позивач, фактично спричинив наслідки статті 109 ЦПК України, тобто наслідки ухилення від участі в експертизі.

За таких обставин, суд приходить до переконання щодо доцільності застосування наслідків статті 109 ЦПК України та у зв`язку із цим відмовити у визнанні факту технічної можливості поділу житлового будинку АДРЕСА_1 .

Також, доказами по справі не доведено наявності технічної можливості виділити в натурі 1/2 частину земельної ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до пунктів 4-5 частини 3 статті 3 ЦПК України, основними засадами (принципами) цивільного судочинства є: змагальність сторін та диспозитивність.

З огляду на статтю 12 ЦПК України, змагальність сторін полягає, зокрема, у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як наслідок цьому обов`язку кореспондує інша норма цивільного процесуального закону, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Тобто принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності.

У причинному взаємозв`язку із принципом змагальності перебуває принцип диспозитивності.

Нормою статті 13 ЦПК України розкривається зміст даного принципу та зазначається, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Якщо принцип змагальності цивільного судочинства виходить з аксіоми: «доводить той, хто заінтересований», то принцип диспозитивності полягає у тому, що учасник справи самостійно розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. При цьому необхідно враховувати застереження статті 13 ЦПК України, яка вказує, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Тобто засада принципу диспозитивності в цивільному судочинстві проявляється в тому, що в ньому визначений механізм виникнення, розвитку і закінчення цивільного процесу та передбачає зменшення активної ролі суду і посилення активної ролі сторін, як матеріально та процесуально заінтересованих учасників процесу.

Безпосередньо у зв`язку між вищезазначеними принципами у цивільному процесі перебуває обов`язок доказування, визначений статтею 81 ЦПК України, який зазначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається із доказів по справі, позивачем жодним чином не доведено наявність технічної можливості поділу об`єктів нерухомого майна, частку з яких він просить виділити у натурі у заявлених позовних вимогах.

При чому докази, які містяться у даній цивільній справі, у своїй сукупності не дають змоги дійти висновку про наявність обставин справи, які стверджуються позивачем та входять до предмета доказування.

Фактично суд, який у даному спорі позбавлений можливості збирати докази, врахувавши принципи цивільного судочинства, повинен вирішити спір на основі заявлених вимог позивача та на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Вирішуючи питання про виділення в натурі частки житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані по АДРЕСА_1 , суд приходить до переконання, що позивачем перед судом не доведено належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами можливість виділення в натурі належної йому частки з об`єктів нерухомого майна.

За таких обставин, суд враховуючи законні права та інтереси сторін, беручи до уваги відсутність технічної можливості поділу таких об`єктів нерухомості, зважаючи на недоведеність позивачем обставин, що входять у предмет доказування, вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити повінстю.

Керуючись статтями 10, 12, 13, 81, 89, 141, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п. 15.5 ч. 1 Розділу ХІІІ ЦПК України, до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до або через відповідні суди.

Повне рішення складено 09.02.2021.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідачка: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП невідомий.

Суддя Б.М. Петейчук