Справа № 495/821/15-ц
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

14 грудня 2021 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючої одноособово - судді Шевчук Ю.В.,

при секретарі Бучка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів та за уточненим зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації права власності та визнання договору позики недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 звернувся 06 лютого 2015 року до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Головного територіального управління юстиції в Одеській області про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

20 квітня 2021 року на адресу суду від відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 надійшла уточнена зустрічна позовна заява до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації права власності та визнання договору позики недійсним.

Короткий виклик позовних вимог позивача за первісним позовом

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики та просить суд, постановити рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 суму боргу в розмірі 59200,00 доларів США та судові витрати у розмірі 3654,00 грн..

Короткий виклик зустрічних позовних вимог позивача за зустрічним позовом

Свої зустрічні позовні вимоги позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 обґрунтовує тим, що заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09.06.2015 року було задоволено позовні вимоги первісного позивача у повному обсязі. Наслідком стягнення суми боргу в розмірі 929440,00 грн., що еквівалентно на день винесення зазначеного вище рішення 929440,00 грн., позивачем ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . Вищезазначене заочне рішення було скасовано, однак станом на теперішній час залишилась реєстрація зазначеного вище будинку за позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 , що як зазначає позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 порушує його законні права та інтереси. Окрім того, як зазначає останній, договір позики, укладений між сторонами не може вважатися дійсним та не відповідає вимогам чинного законодавства, адже складений російською мовою, та навіть якщо і був підписаний ОСОБА_3 , то він був вимушений це зробити через вкрай невигідні для себе умови під впливом помилки, адже спірний будинок є єдиним житлом ОСОБА_3 та він часто зловживає алкогольними напоями. Окрім того, як зазначає сторона відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 , останній не розписувався на кожній сторінці договору позики, графік розрахунків містить лише підпис позикодавця.

Рух справи у суді

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16.02.2015 року було відкрито провадження по даній справі.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13.05.2015 року було задоволено клопотання позивача про витребування доказів.

Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09.06.2015 року було задоволено позовні вимоги позивача у повному обсязі.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.05.2018 року було скасовано зазначене вище заочне рішення суду, справу призначено до розгляду в загальному порядку.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.05.2018 року було залишено без задоволення заяву представника відповідача за первісним позовом ОСОБА_4 про витребування доказів.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07.06.2018 року було скасовано зазначене вище заочне рішення суду, справу призначено до розгляду в загальному порядку.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27.11.2018 року було прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Головного територіального управління юстиції в Одеській області про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно до розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27.11.2018 року було задоволено частково клопотання представника відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 ОСОБА_4 про забезпечення доказів.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19.03.2019 року було призначено по даній справі судово-почеркознавчу експертизу.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.12.2019 року було відновлено провадження по даній справі.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.03.2021 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 ОСОБА_4 про визнання явки ОСОБА_2 обов`язкової.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28.05.2021 року було задоволено клопотання представника відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 ОСОБА_4 про витребування доказів.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27.10.2021 року було закрито підготовче провадження по справі, справу призначено до судового розгляду по суті.

Короткий виклад позицій сторін по справі

В судове засідання позивач за первісним позовом ОСОБА_1 не з`явився, проте адвокат Бондаренко Г.Є., яка діє в його інтересах надала на адресу суду заяву, згідно якої просила відмовити у задоволенні уточненого зустрічного позову у зв`язку з його необґрунтованістю та задовольнити первісні позовні вимоги у повному обсязі.

В судове засідання відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 не з`явився, однак адвокат Каланжов В.І., який діє в його інтересах надав на адресу суду заяву, згідно якої просив відмовити у задоволенні первісних позовних вимог у повному обсязі у зв`язку з їх недоведеністю, уточнений зустрічний позов задовольнити у повному обсязі.

В судове засідання відповідачка за первісним позовом ОСОБА_2 не з`явилась, про дату та час судового засідання була повідомлена належним чином, причини неявки суду не відомі.

Верховний Суд у Постанові від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18 виходив із того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті.

Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 17.10.2012 року позивач уклав з відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір б/н про надання позики. Відповідно до цього договору, ОСОБА_1 є позикодавцем, а ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є позичальниками.

Згідно п. 1.1. Договору, позикодавець передає у власність позичальникам грошові кошти у розмірі 37 000, 00 (тридцять сім тисяч) доларів США, а позичальники зобов`язані повернути позикодавцю суму позики з відсотками. Вказана сума позики надається позичальникам строком на один рік відповідно до п.1.2 зазначеного вище договору.

Відповідно до п. 3.1. Договору, за користування позикою, позичальники сплачують позикодавцю щомісячно 5 % від суми позики. Відсотки за користування позики сплачуються щомісячно не пізніше вісімнадцятого числа кожного місяця до дня повернення суми позики (п. 3.2 Договору).

Відповідно до п.4.1 зазначеного вище Договору, у випадку прострочення виконання зобовязань в частині повернення суми боргу або відсотків за даним договором (після спливу трьох днів), на цю суму підлягають сплаті процентна надбавка за користування чужими грошовими коштами у розмірі 0,66 % в день, з дня, коли вона повинна була бути повернута, до дня повернення.

Згідно п.4.2 укладеного між сторонами Договору, у випадку затримання виплати позичальниками відсотків за договором більше ніж на два місяця (60 каландарних днів), позикодавець має право на розірвання умов данного договору з правом відчудження нерухомого майна, яким забезпечено виконання данного договору, тобто відповідно до п.1.3 цього Договору - усе нерухоме та рухоме майно.

Згідно Повідомлення №19-2754 від 20.11.2019 року про неможливість дачі висновку судової почеркознавчої експертизи по даній справі у зв`язку з ненаданням оригіналу досліджуваного документу, додаткових матеріалів, необхідних для виконання судової почеркознавчої експертизи танесплатою рахунків вартості проведення експертизи.

Відповідно до повідомлення Комунального некомерційного підприємства «Обласна психіатрична лікарня №4» №521 від 08.06.2021 року, ОСОБА_3 неодноразово знаходився на стаціонарному лікуванні в лікарні з 15.12.2011 року по 03.01.2012 року, з 27.04.2012 року по 15.05.2012 року, з 28.05.2014 року по 25.06.2014 року.

Згідно повідомлення Комунального некомерційного підприємства «Білгород-Дністровська центральна районна лікарня» №575 від 03.08.2021 року, ОСОБА_3 знаходиться на «Д» обліку у лікаря - нарколога з квітня 2010 року, на «Д» обліку у лікаря-психіатра з 20.01.2012 року. На амбулаторний прийом не з`являється, підтримуюче лікування не отримує.

Відповідно до положень ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 Цивільного Кодексу України.

Зобов`язання, згідно ст. 526 ЦК України, має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.540 ЦК України, якщо у зобов`язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов`язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у випадку порушення зобов`язання наступають правові наслідки, установлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 623 ЦК України, боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його підписання стають однаково обов`язковими для виконання сторонами.

Згідно п.2, п.4 ч.1 ст.208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Згідно ст. 626 ЦК України - договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 1046 ч. 1 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої же якості.

Статтею 1047 ЦК України передбачено договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно із ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Як вбачається з приписів ст. 1049 ч. 1 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самі сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки».

Частиною 1 статті 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України, якою передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При чому, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором, як це передбачено ч. 1 ст. 1051 ЦК України.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України встановлено, що, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У Постанові ВСУ від 08.07.2019 року у справі №524/4946/16-ц, суд вказав про наступне: досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі №6-1967цс15.

Суд встановив і це було підтверджено документальними доказами по справі, що 17 жовтня 2012 року між сторонами було укладено договір позики, за умовами якого позивач за первісним позовом ОСОБА_1 передав, а відповідачі за первісним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 отримали від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 37 000,00 доларів США на строк один рік.

Вищезазначений Договір про надання позики від 17.10.2012 року було підписано всіма сторонами данного договору та станом на теперішній час кошти ОСОБА_2 , ОСОБА_3 позивачу за первісним позовом ОСОБА_1 не повернуті.

Суд приймає до уваги та погоджується з розрахунком сторони позивача за первісним позовом ОСОБА_1 , згідно якого заборгованість за укладеним між сторонами договором позики на час звернення з позовоноюзаявоюдо суду складає 59200,00 доларів США, з яких:

- 37000,00 доларів США - сума основного боргу;

- 22200,00 доларів США- відсотки у розмірі 5% за період з 18.11.2012 року по 18.10.2013 року.

Посилання сторонни відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 про те, що він не підписував зазначений вище договір не підтверджені належними та допустимими доказами, адже судово-почеркознавча експертиза по даній справі, яка була призначена ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19.03.2019 року не було проведено через ненадання оригіналу досліджуваного документу, додаткових матеріалів, необхідних для виконання судової почеркознавчої експертизи та несплатою рахунків вартості проведення експертизи. Суд критично відноситься до доводів ОСОБА_3 , що спірний договір складено російською мовою, адже сторони є вільними у обранні мови укладення договору.

У Постанові ВП ВС від 16.01.2019 року №464/3790/16-ц (14-465цс18) визначено основні висновки Великої Палати ВС щодо застосування норм права про повернення позики в іноземній валюті, а саме: відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з чинним законодавством гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року №959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет №15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року №185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання окремих договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. З огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Виходячи з того, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем, кошти отримані у позику в сумі 37000,00 доларів США та відсотків у розмірі 22200,00 доларів США у встановлений строк не повернуто, враховуючи встановлену статтею 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідачів за первісним позовом на користь позивача ОСОБА_1 заборгованості у валюті, визначеній згідно укладеного між сторонами Договору позики від 17.10.2012 року.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 просив стягнути суму боргу за договором позики у грошовій одиниці України гривні.

На момент винесення рішення, тобто 14.12.2021 року, офіційний курс НБУ гривні відносно долара США становить 26,8846 грн. Таким чином, станом на теперішній час еквівалент суми боргу у гривні, що підлягає стягненню з відповідачів за первісним позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь позивача за первісним позовом ОСОБА_1 складає 1 591 568, 32 грн..

Щодо уточнених зустрічних позовних вимог позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 , суд зазначає, що згідно уточнених позовних вимог, останній просить скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_1 на будинок АДРЕСА_1 , визнати за ним право власності на зазначений вище будинок та витребувати цей житловий будинок з незаконного володіння ОСОБА_1 ..

Однак, в супереч вимогам ст.81 ЦПК України, стороною позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 не надано до суду жодного належного та допустимого доказу, що реєстрація зазначеного вище будинку за ОСОБА_1 була здійснена з порушенням вимог чинного законодавства. Матеріали справи взагалі не містять доказів на підтвердження того, що спірний будинок був зареєстрований за ОСОБА_1 ..

Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, якими він користується на власний розсуд (частина 1 статті 317 та частина 1 статті 319 ЦК України).

Разом з тим, статтею 41 Конституції України та статтею 321 ЦК України регламентовано принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини 1 статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Згідно частини 1 статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Крім того, пунктом 21 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (надалі - постанова Пленуму) встановлено, що у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України.

Пунктом 26 Постанови Пленуму визначено також, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те. що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадження №14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

З огляду на вищезазначене, суд не вбачає підстав для задоволення уточненого зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації права власності та визнання договору позики недійсним у зв`язку з його необгрунтованістю та недоведеністю.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст.ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Висновки за результатами розгляду справи та розподіл судових витрат

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, враховуючи відсутність будь-яких належних та допустимих доказів щодо заперечення факту підпису ОСОБА_3 на укладеному між сторонами Договорі про надання позики від 17.10.2012 року, суд приходить до обґрунтованого висновку щодо задоволення первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів.

У свою чергу, уточнені зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації права власності та визнання договору позики недійсним задоволенню не підлягають з підстав, зазначених в описовій частині рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з задоволенням первісного позову ОСОБА_1 у повному обсязі, з відповідачів за первісним позовом на його користь підлягає до стягнення судовий збір, сплачений ним під час звернення до суду з позовною заявою у сумі 3654,00 грн..

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.. 10, 11, 15-16, 526, 530, 612, 640, 1046-1050 ЦК України, ст.ст.4, 10-13, 19, 43, 49, 76-81, 89, 95, 133, 141, 223, 247, 258, 263, 265, 280-284, 352, 354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 та з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_3 суму боргу за договором позики у розмірі 1 591 568, 32 грн.. рівних частинах, тобто по 795784,16 грн.. з кожного.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 та з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_3 у рівних частинах сплачений судовий збір у сумі 3654,00 грн., тобто по 1827,00 грн. з кожного.

У задоволенні уточненого зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації права власності та визнання договору позики недійсним - відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його підписання.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення, (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги.

Повний текст рішення складено 16.12.2021 року.

Суддя: