КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа 824/30/21
Апеляційне провадження № 22-ск/824/13/2021
У Х В А Л А

Іменем України

01 березня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі головуючого судді Кашперської Т.Ц. при секретарі Богдан І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Гудлінк» про скасування рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України від 18 листопада 2020 року по справі № 116/2020 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ютекс Україна» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гудлінк» про стягнення грошових коштів, -

в с т а н о в и в :

Рішенням Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України від 18 листопада 2020 року по справі № 116/2020 стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Гудлінк» (Польща) (далі - ТОВ «Гудлінк») на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ютекс Україна» (Україна) (далі - ТОВ «Ютекс Україна») 47594 євро заборгованості за поставлений товар, 1409,89 євро - 3 % річних та 3123,68 євро на відшкодування витрат по сплаті арбітражного збору, а всього 52127,57 євро; в решті позовних вимог відмовлено, арбітражний збір в сумі 9,71 євро віднесено на позивача.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, відповідач ТОВ «Гудлінк» 10 лютого 2021 року звернувся до Київського апеляційного суду з заявою про скасування рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України від 18 листопада 2020 року по справі № 116/2020.

Заява мотивована тим, що арбітражне рішення суперечить публічному порядку України, оскільки спірне рішення, прийняте відповідно до матеріального права України, зобов`язує заявника виконати зобов`язання по нікчемному договору, що, на думку заявника, порушує правовий порядок України, безпосередньо визначений у положеннях ст. 19 Конституції України, а заявник не може вимагати виконання договору, який в силу законодавства України визнано нікчемним через незаконність дій щодо використання знаку для товарів і послуг « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Крім того, зазначав, що рішення винесено на підставі доказів, отриманих з порушенням Регламенту Міжнародного комерційного арбітражного суду, оскільки ТОВ «Ютекс Україна» надало арбітражу докази без електронного цифрового підпису.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 лютого 2021 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду.

Від представника ТОВ «Ютекс Україна» надійшло заперечення на заяву про скасування рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України від 18 листопада 2020 року по справі № 116/2020, в якому представник позивача заперечував проти задоволення заяви, просив рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України залишити без змін, посилаючись на те, що предметом позову, який розглядався в арбітражному суді, є виключно заборгованість відповідача перед позивачем згідно умов договору, а твердження щодо недійсності договору є не більше ніж введення суду в оману.

В судовому засіданні представник ТОВ «Гудлінк» підтримав заяву про скасування рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України та просив її задовольнити.

Представник ТОВ «Ютекс Україна» заперечував проти задоволення заяви, просив рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України залишити без змін.

Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 454 ЦПК України справа підлягає розгляду Київським апеляційним судом.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи за заявою, доводи заяви та заперечення на неї, дослідивши матеріали арбітражної справи, апеляційний суд приходить до висновку, що заява про скасування рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України від 18 листопада 2020 року задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 454 ЦПК України сторони мають право звернутися до суду із заявою про скасування рішення міжнародного комерційного арбітражу. Заява про скасування рішення міжнародного комерційного арбітражу подається до апеляційного загального суду за місцезнаходженням арбітражу.

Відповідно до ст. 457 ЦПК України справа про оскарження рішення третейського суду, міжнародного комерційного арбітражу розглядається суддею одноособово протягом тридцяти днів з дня надходження до суду заяви про скасування рішення третейського суду, міжнародного комерційного арбітражу, в судовому засіданні з повідомленням сторін. Справа розглядається судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції у порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цим розділом.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» з питань, що регулюються цим Законом, ніяке судове втручання не повинно мати місця, крім як у випадках, коли воно передбачене в цьому Законі.

Частиною 1 ст. 34 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» передбачено, що оспорювання в суді арбітражного рішення може бути проведено тільки шляхом подання клопотання про скасування згідно з пунктами 2 та 3 цієї статті.

Відповідно до ст. 459 ЦПК України рішення міжнародного комерційного арбітражу може бути скасоване судом лише у випадках, передбачених цією статтею, якщо інше не передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або Законом України «Про міжнародний комерційний арбітраж».

Рішення міжнародного комерційного арбітражу може бути скасовано у разі, якщо: сторона, що подала заяву про скасування, надасть докази того, що: а) одна із сторін в арбітражній угоді була недієздатною; або ця угода є недійсною за законом, якому сторони цю угоду підпорядкували, а в разі відсутності такої вказівки - за законом України; або б) її не було належним чином повідомлено про призначення арбітра чи про арбітражний розгляд або з інших поважних причин вона не могла подати свої пояснення; або в) рішення винесено щодо не передбаченого арбітражною угодою спору або такого, що не підпадає під її умови, або містить постанови з питань, що виходять за межі арбітражної угоди, проте якщо постанови з питань, які охоплюються арбітражною угодою, можуть бути відокремлені від тих, що не охоплюються такою угодою, то може бути скасована тільки та частина арбітражного рішення, яка містить постанови з питань, що не охоплюються арбітражною угодою; або г) склад міжнародного комерційного арбітражу або арбітражна процедура не відповідали угоді сторін, якщо тільки така угода не суперечить закону, від якого сторони не можуть відступати, або, за відсутності такої угоди, не відповідали закону; або 2) суд визначить, що: а) відповідно до закону спір, з огляду на його предмет, не може бути переданий на вирішення міжнародного комерційного арбітражу; або б) арбітражне рішення суперечить публічному порядку України.

Так, першою з підстав для скасування рішення міжнародного комерційного арбітражу заявник вважав те, що арбітражне рішення суперечить публічному порядку України, посилаючись на таке.

Чинне національне законодавство не містить визначення та тлумачення «публічного порядку», однак з цього приводу неодноразово зазначив свою позицію Верховний Суд з посиланням на міжнародні джерела права, зокрема в постановах від 05 вересня 2018 року по справі № 761/46285/16-ц, від 08 травня 2019 року по справі № 761/39565/17, від 05 червня 2019 року по справі № 761/45271/17, від 13 лютого 2020 року по справі № 824/166/19, а з рішення Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року по справі № 1-1/99 за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень ст. 2 Арбітражного процесуального кодексу України, та положень нормативно-правових актів у сфері національної безпеки України вбачається, що публічний порядок України (в розумінні практики Верховного Суду) включає у себе, зокрема захист прав, свобод і законних інтересів громадян України, закріплених в Конституції України та усіх суб`єктів права власності та господарювання, відтак порушення конституційних прав зазначених осіб буде порушенням публічного порядку України, а рішення, що передбачає дії, направлені на порушення конституційних прав, свобод і законних інтересів - таким, що порушує публічний порядок України.

Відносини, що виникають у зв`язку з набуттям і здійсненням прав на торговельні марки (знаки для товарів і послуг) в Україні та їх використанням регулюються, зокрема, Законом України «Про охорону прав на знак для товарів і послуг» від 15 грудня 1993 року, відповідно до ч. 3 ст. 5 якого право власності на знак засвідчується свідоцтвом. Строк дії свідоцтва становить 10 років від дати подання заявки. Права, що випливають із свідоцтва, діють від дати подання заявки. Свідоцтво надає його власнику право використовувати знак та інші права (ч. 1, 2 ст. 16 Закону України «Про охорону прав на знак для товарів і послуг»).

Говорячи про обставини арбітражного спору № 116/2020, факт наявності у ТОВ «Технології мереж» права власності на знак для товарів і послуг « ІНФОРМАЦІЯ_1 » підтверджується відповідним свідоцтвом № НОМЕР_1 від 10 серпня 2012 року та є чинним на сьогоднішній день, а також на день укладення договору.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 16 Закону України «Про охорону прав на знак для товарів і послуг», використанням знака визнається, зокрема, нанесення його на будь-який товар, для якого знак зареєстровано, пропонування його для продажу, продаж та експорт (вивезення). Знак визнається використаним, якщо його застосовано у формі зареєстрованого знака, а також у формі, що відрізняється від зареєстрованого знака лише окремими елементами, якщо це не змінює в цілому відмітності знака.

Вказував, що, укладаючи Договір, ТОВ «Ютекс Україна» мало намір використовувати знак для товарів і послуг « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який ним і був реалізований в подальшому.

Свідоцтво надає його власнику виключне право забороняти іншим особам використовувати знак без його згоди (ч. 5 ст. 16 Закону України «Про охорону прав на знак для товарів і послуг»).

Власник свідоцтва може передавати будь-якій особі право власності на знак повністю або відносно частини зазначених у свідоцтві товарів і послуг, на підставі договору. Власник свідоцтва має право дати будь-якій особі дозвіл (видати ліцензію) на використання знака на підставі ліцензійного договору (ч.ч. 7 та 8 ст. 16 Закону України «Про охорону прав на знак для товарів і послуг»). Крім того, положення ст. ст. 32 та 33 Закону України «Про авторське право і суміжні права» від 23 грудня 1993 року виділяють також і авторський договір та договір на право використання, як способи передачі третім особам майнових прав на об`єкти права інтелектуальної власності.

Впродовж усього арбітражного розгляду ТОВ «Ютекс Україна» не підтвердило право на використання знаку для товарів і послуг « ІНФОРМАЦІЯ_1 », а тому воно не мало право наносити такий знак на свою продукцію, а саме на Товар. Правова природа Договору говорить про те, що ТОВ «Ютекс Україна», разом із правом власності на Товар передає право використовувати знак для товарів і послуг « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Адже, відповідно до ч. 4 ст. 16 Закону України «Про охорону прав на знак для товарів і послуг», використанням знаку є у тому числі зберігання товару із нанесеним знаком з метою пропонування для продажу, продаж, імпорт та експорт такого товару, що і мав намір в подальшому здійснити Заявник. Однак, оскільки ТОВ «Ютекс Україна» само не володіло необхідним об`ємом прав на знак для товарів і послуг « ІНФОРМАЦІЯ_1 », воно не могло передавати його третім особам.

Будь-яке посягання на права власника свідоцтва, передбачені ст. 16 Закону України «Про охорону прав на знак для товарів і послуг», в тому числі вчинення без згоди власника свідоцтва дій, що потребують його згоди, та готування до вчинення таких дій, вважається порушенням прав власника свідоцтва, що тягне за собою відповідальність згідно з чинним законодавством України (ч. 1 ст. 20 Закону України «Про охорону прав на знак для товарів і послуг»).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

У свій час, Пленум Верховного Суду України у п. 18 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», говорячи про порушення публічного порядку правочинами, зазначив: «Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави. зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності…».

Контрафактні товари, зокрема це товари, що є предметами порушення прав інтелектуальної власності на торговельну марку в Україні, на яких без дозволу міститься позначення, тотожне із охоронюваною в Україні торговельною маркою стосовно одного й того самого виду товарів, або яке є схожим настільки, що його можна сплутати з такою торговельною маркою (п. 17 ч. 1 ст. 4 Митного кодексу України).

Зазначав, що із описаного вище порядку розпорядження об`єктами права інтелектуальної власності вбачається, що сторонами Договору знак для товарів і послуг « ІНФОРМАЦІЯ_1 » використано всупереч існуючому порядку, затвердженому законодавством України. Відтак, Товар є контрафактним, а Договір таким, що порушує публічний порядок України в силу приписів ч. 1 ст. 288 ЦК України.

Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним (ч. 2 ст. 288 ЦК України). Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України).

Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством (ст. 19 Конституції України).

Вказував, що спірне Рішення, прийняте відповідно до матеріального права України, зобов`язує Заявника виконати зобов`язання по нікчемному Договору, що на думку Заявника порушує правовий порядок України безпосередньо визначений у положеннях ст. 19 Конституції України. ТОВ «Ютекс Україна» не може вимагати виконання договору, який в силу законодавства України визнано нікчемним, адже не довело законність своїх дій щодо використання знаку для товарів і послуг « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Відтак, Рішення наразі зобов`язує Заявника розрахуватись із ТОВ «Ютекс Україна» за контрафактний товар відповідно до нечинного (в силу закону) правочину. Виконання такого рішення вплине на суспільні, економічні та соціальні основи діяльності держави Україна, оскільки в результаті його виконання будуть вчинені дії, які прямо заборонені законодавством України, тобто ст. 19 Конституції України та заподіюють шкоду безпеці держави Україна, в частині порушення конституційних прав як ТОВ «Технології мереж», так і Заявника.

Оцінюючи доводи заявника в цій частині, суд виходить із наступного.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 36 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» у визнанні або у виконанні арбітражного рішення, незалежно від того, в якій державі воно було винесено, може бути відмовлено лише коли суд визначить, що: об`єкт спору не може бути предметом арбітражного розгляду за законодавством України, арбітражне рішення суперечить публічному порядку (orde public) України.

Згідно з статтею 12 Закону України «Про міжнародне приватне право» норма права іноземної держави не застосовується у випадках, якщо її застосування призводить до наслідків, явно несумісних з основами правопорядку (публічним порядком) України. У таких випадках застосовується право, яке має найбільш тісний зв`язок з правовідносинами, а якщо таке право визначити або застосувати неможливо, застосовується право України. Відмова в застосуванні права іноземної держави не може ґрунтуватися лише на відмінності правової, політичної або економічної системи відповідної іноземної держави від правової, політичної або економічної системи України.

Під публічним порядком необхідно розуміти правопорядок держави, визначені принципи і засади, які становлять основу існуючого у ній ладу (стосуються її незалежності, цілісності, самостійності й недоторканості й основних конституційних прав, свобод, гарантій тощо). Міжнародний публічний порядок будь-якої країни включає фундаментальні принципи і засади правосуддя, моралі, які держава бажає захистити навіть тоді, коли це не має прямого стосунку до самої держави; правила, які забезпечують фундаментальні політичні, соціальні та економічні інтереси держави (правила про публічний порядок); обов`язок держави з дотримання своїх зобов`язань перед іншими державами та міжнародними організаціями. Це ті незмінні принципи, які виражають стабільність міжнародної системи: у тому числі суверенітет держави, невтручання у внутрішні справи держав, не порушення територіальної цілісності тощо.

Правова концепція публічного порядку існує для того, щоб захистити державу від іноземних арбітражних рішень, які порушують діючі в державі фундаментальні принципи справедливості і правосуддя. Ці положення покликані встановити правовий бар`єр на шляху рішень, ухвалених всупереч кардинальним процесуальним і матеріально-правовим принципам, на яких тримається публічний і державний порядок. Вони також призначені не допустити можливість визнання та надання дозволу на виконання рішень, пов`язаних з корупцією чи неприпустимим невіглаством арбітрів.

Застереження про публічний порядок у загальному вигляді сформульоване у міжнародних конвенціях. Зокрема, у статті 6 Конвенції ООН про право, що застосовується до міжнародної купівлі-продажу товарів, від 15 червня 1995 року встановлено, що в кожній із держав, які домовляються, застосування права, визначеного цією Конвенцією, може бути виключено з мотивів публічного порядку. Таке ж правило встановлене у статті 18 Конвенції ООН про право, що застосовується до договорів міжнародної купівлі-продажу товарів від 22 грудня 1986 року.

Таким чином, основною метою застереження про публічний порядок у міжнародному праві є вирішення правових колізій різних країн.

Об`єктом застереження про публічний порядок є міжнародні приватноправові відносини, а предметом - незастосування іноземного права, яке обране для регулювання цивільно-правових відносин з іноземним елементом, якщо його застосування порушує публічний порядок держави. У цьому разі застереження про публічний порядок врегульовує самостійну сферу суспільних відносин, яка не залежить від сфери міждержавних відносин.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що виконання арбітражного рішення не суперечить публічному порядку України, її незалежності, цілісності, самостійності та недоторканості, конституційним правам, свободам, гарантіям, оскільки це рішення ухвалено виключно стосовно боржника як окремої юридичної особи та самостійного учасника господарського обороту, відповідно, це рішення поширює свою дію тільки на боржника.

Крім того, спірні правовідносини у межах розгляду справи ґрунтуються на домовленості сторін (на договірних засадах), зі змісту договору не вбачається факту застосування норми права іноземної держави, яка суперечить та вступає в колізію з чинним цивільним законодавством України, тому публічний порядок України в цьому випадку не зачіпається.

Аналогічний правовий висновок наведений в постанові Верховного Суду від 21 січня 2021 року в справі № 824/62/20 (провадження № 61-12721ав20).

При цьому нерелевантними і такими, що не доводять порушення публічного порядку України, є посилання заявника на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 05 вересня 2018 року по справі № 761/46285/16-ц, від 08 травня 2019 року по справі № 761/39565/17, від 05 червня 2019 року по справі № 761/45271/17, від 13 лютого 2020 року по справі № 824/166/19, оскільки в постановах від 13 лютого 2020 року по справі № 824/166/19 та від 05 вересня 2018 року по справі № 761/46285/16-ц Верховний Суд дійшов висновку про відсутність порушення публічного порядку України, оскільки арбітражне рішення ухвалено виключно стосовно боржника як окремої юридичної особи та самостійного учасника господарського обороту, поширює свою дію тільки на боржника, а в постановах від 08 травня 2019 року по справі № 761/39565/17, від 05 червня 2019 року по справі № 761/45271/17 - що правова концепція публічного порядку існує для того, щоб захистити державу від іноземних арбітражних рішень, які порушують діючі в державі фундаментальні принципи справедливості і правосуддя.

Таким чином, заявник не надав суду доказів, що арбітражне рішення впливає на суспільні, економічні та соціальні основи діяльності держави Україна або вказане рішення заподіє шкоду суверенітету чи безпеці держави Україна.

Іншим аргументом для скасування заяви рішення міжнародного комерційного арбітражу є, на думку заявника, невідповідність арбітражної процедури угоді сторін (проведена з порушенням Регламенту Міжнародного комерційного арбітражного суду), що є підставою для скасування арбітражного рішення, передбаченого п. «г» ч. 2 ст. 459 ЦПК України.

При цьому заявник посилався на те, що відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 52 Регламенту, електронні копії письмових доказів мають бути завірені електронним цифровим підписом. Така ж сама вимога є і щодо електронних копій електронних доказів (п. 2 ч. 3 ст. 52 Регламенту Міжнародного комерційного арбітражного суду).

Вказував, що всупереч наведеним вимогам, ТОВ «Ютекс Україна» надало арбітражу без цифрового підпису наступні документи: наказ № 01/01/2013-01-К від 01 квітня 2013 року щодо призначення керівником ТОВ «Ютекс Україна» ОСОБА_1 , що безпідставно приймав участь під час арбітражного розгляду; протокол № 10 Рішення засновників ТОВ «Ютекс Україна» від 01 квітня 2013 року; витяг з переписки в мобільній застосовній програмі Viber за період 04 липня 2019 року - 26 червня 2020 року, що має ознаки втручання у його зміст (між двома поспіль повідомленнями за 09 липня 2019 року о 17:09 міститься повідомлення за 09 липня 2019 року о 17:00); електронне листування за квітень 2019 року; копія SWIFT-повідомлення від 25 жовтня 2019 року.

Представник Заявника 04 листопада 2020 року зауважував щодо грубого порушення ТОВ «Ютекс Україна» вимог Регламенту до подання доказів по справі, однак арбітр відзначив лише невідповідність витягу з переписки у мобільній застосовній програмі Viber.

На думку Заявника, одна з основних засад арбітражного розгляду - рівність сторін (ч. 1 ст. 36 Регламенту МКАС) полягає зокрема і в створенні однакових умов реалізації сторонами не тільки прав, а й своїх процесуальних обов`язків, відтак Міжнародний комерційний арбітражний суд при розгляді справи не забезпечив рівність сторін по справі.

Оцінюючи наведені доводи, судом досліджено зміст рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України від 18 листопада 2020 року по справі № 116/2020, із якого вбачається, що 02 листопада 2020 року до суду по електронній пошті надійшли від позивача: витяги з переписки по Viber між директором позивача ОСОБА_2 та директором відповідача ОСОБА_3 за період з 04 липня 2019 року по 26 червня 2020 року, роздруківки електронного листування сторін за квітень 2019 року та копія SWIFT-повідомлення від 25 жовтня 2019 року про надходження на рахунок позивача часткової оплати від відповідача в сумі 10000 євро.

03 листопада 2002 року суд надіслав отримані від позивача документи відповідачу електронною поштою ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3).

У засіданні Арбітражного суду 04 листопада 2020 року представник відповідача ОСОБА_4 підтвердив отримання надісланих судом 03 листопада 2020 року документів, однак заявив, що надане позивачем листування по Viber не оформлене належним чином і не відповідає вимогам ст. 52 Регламенту Міжнародного комерційного арбітражного суду до електронних доказів, оскільки не містить електронно-цифрового підпису, неможливо ідентифікувати особи, немає підтвердження контакту, і, крім того, у переписці відсутнє посилання на спірний контракт.

Визнавши заперечення представника відповідача обґрунтованими, Арбітражний суд повідомив сторонам, що надані позивачем витяги з листування по Viber через їхнє неналежне оформлення братися Арбітражним судом до уваги не будуть; решта наданих позивачем 02 листопада 2020 року документів (роздруківки електронного листування сторін за квітень 2019 року із вказаними електронними адресами відправників та одержувачів та копія SWIFT-повідомлення від 25 жовтня 2019 року із відміткою Відділення № 139 АТ «УкрСиббанк») долучені до матеріалів справи і будуть оцінюватися арбітражним судом нарівні з іншими доказами (аркуш 9 рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України від 18 листопада 2020 року по справі № 116/2020).

Таким чином, зі змісту арбітражного рішення вбачається, що представник відповідача заперечував щодо долучення як доказу лише в частині витягів з переписки по Viber як такого, що не оформлене належним чином, і заявником під час розгляду цієї заяви дані обставини не спростовані.

Відповідно до ст. 44 Регламенту Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України якщо сторона не заявляє у передбачений строк або якщо такий строк не встановлений, то без невиправданої затримки, заперечення щодо недотримання під час арбітражного розгляду, який відбувся у Міжнародному комерційному арбітражному суді, будь-якого положення цього Регламенту, арбітражної угоди або застосовуваних норм законодавства про міжнародний комерційний арбітраж, від яких сторони можуть відступати, вона вважається такою, що відмовилася від свого права на заперечення.

Враховуючи викладене, суд вважає, що така поведінка заявника, який у процесі арбітражного розгляду справи № 116/2020 не заявляв жодних заперечень щодо дотримання позивачем вимог до доказів по справі, а отримавши за результатами арбітражного розгляду невигідне для себе рішення, використав надумані підстави для оскарження у державному суді рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України, може містити ознаки зловживання правом та не відповідає принципу добросовісності.

Схожі висновки висловлені Верховним Судом у постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 761/5425/16-ц (провадження № 61-8306св18), від 21 січня 2021 року у справі № 824/62/20 (провадження № 61-12721ав20).

Таким чином, доводи заявника щодо порушення під час розгляду справи Регламенту Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України щодо рівності сторін не підтверджено належними та допустимими доказами

Як вбачається із матеріалів справи, всі зазначені аргументи заявника також висловлювалися останнім під час розгляду справи у Міжнародному комерційному арбітражному суді при Торгово-промисловій палаті України, і арбітражним судом було надано їм належної оцінки.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що зазначені ТОВ «Гудлінк» у заяві обставини не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, а тому не є підставою для скасування рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України від 18 листопада 2020 року по справі № 116/2020, а подана заява про скасування такого рішення задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 268, 457, 460 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

В задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Гудлінк» про скасування рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України від 18 листопада 2020 року по справі № 116/2020 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ютекс Україна» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гудлінк» про стягнення грошових коштів - відмовити.

Рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України від 18 листопада 2020 року по справі № 116/2020 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ютекс Україна» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гудлінк» про стягнення грошових коштів - залишити без змін.

Ухвала суду може бути оскаржена сторонами в апеляційному порядку до Верховного Суду через Київський апеляційний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Ухвала суду, якщо вона не була оскаржена в апеляційному порядку, набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження. У разі подання апеляційної скарги ухвала суду набирає законної сили після розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Повне судове рішення складено 01 березня 2021 року.

Суддя: Кашперська Т.Ц.