КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2021 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 757/15089/20

номер провадження: 22-ц/824/11516/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач), суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Макарова Вадима Михайловича на рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 червня 2021 року у складі судді Вовка С.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Державної Казначейської служби України, третя особа: Маріупольське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області, про відшкодування майнової та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України, третя особа: Маріупольске об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області, про відшкодування майнової шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 є пенсіонером за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням серія НОМЕР_1 від 08 квітня 2004 року. Позивач вказував, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 11 червня 2019 року у справі № 200/5645/19-а визнано протиправною бездіяльність Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, яка полягає у невиплаті пенсії ОСОБА_1 за період з червня 2018 року. Зобов`язано Маріупольське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області відновити виплати ОСОБА_1 за період з червня 2018 року на визначений ним рахунок. Зобов`язано Маріупольське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області відновити виплату пенсії ОСОБА_1 у місячному розмірі негайно після проголошення судового рішення на визначений ним рахунок. Допущено до негайного виконання судове рішення в частині виплати пенсії ОСОБА_1 у межах суми стягнення пенсії за один місяць. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області на користь Державного бюджету України суму судового збору в розмірі 768 грн 40 коп.

Вказував, що станом на 08 квітня 2020 року боржником судове рішення від 11 червня 2019 року у справі № 200/5645/19-а в обсязі, який ним передбачений, не виконане та пенсія на його рахунок не надійшла. Також відсутні будь-які інші примусові практичні можливості для виконання судового рішення та фактичного відновлення порушених прав стягувача. Немає зарахування на рахунок позивача законодавчо встановленої та очікуваної позивачем від Пенсійного фонду України виплати у вигляді пенсії та компенсації. Вказує, що сума заборгованості, яку Маріупольске об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області протиправно йому не виплатило становить 114 874 грн 35 коп.

На думку позивача, невиконання Маріупольським об`єднанням управлінням Пенсійного фонду України Донецької області вказаного вище судового рішення, яке набрало законної сили, призвело до нанесення йому майновоїшкоди, яка має бути відшкодована на підставі ст.ст.22, 1173 ЦК України.

Позивач вказував, що у даному позові він не звертається із позовними вимогами про визнання протиправною бездіяльності боржника та заподіювача шкоди - Маріупольського об`єднаного управлінням Пенсійного фонду України Донецької області, оскільки його бездіяльність вже визнана протиправною вказаним вище рішенням суду, яке набрало законної сили.

Вважав, що у даній справі належними відповідачами є Міністерство юстиції України та Державна казначейська служба України, оскільки відповідно до вимог чинного законодавства саме Міністерство юстиції України забезпечує представництво Держави у судах, а Державна казначейська служба України, є органом державної влади, який відповідно до закону здійснює повернення коштів з Державного бюджету України.

З урахування наведеного, ОСОБА_1 просив стягнути з Держави Україна за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на свою користь шкоду, заподіяну Маріупольським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Донецької області, у розмірі 114 874 грн 35 коп.

05 жовтня 2020 року ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції заяву, в якій до раніше заявлених позовних вимог про стягнення майнової шкоди, заявив додаткову позовну вимогу про стягнення з Держави Україна на його користь за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України моральну шкоду, заподіяну Маріупольським об`єднаним Управлінням Пенсійного фонду України Донецької області, у розмірі 20 000 грн 00 коп., посилаючись на те, що Маріупольським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Донецької області йому заподіяна моральна шкода, яка полягає у душевних переживаннях через неможливість користуватися своїм майном - пенсією. Тому вважає, що Держава Україна зобов`язана виплатити йому моральну шкоду, яка не може бути відшкодована шляхом лише констатації судом факту порушення його прав. Визначений розмір моральної шкоди у сумі 20 000 грн 00 коп., на думку позивача, відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 22 червня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Макаров В.М. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції довільно застосував норми законодавства та формально підійшов до розгляду справи, що фактично призвело до порушення прав позивача, гарантованих ст.ст.6, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Вказує, що суд першої інстанції не забезпечив справедливий судовий розгляд та не забезпечив ефективний судовий захист.

Зазначає, що суд першої інстанції не надав жодної юридичної оцінки доводам позивача та наявним у справі доказам, на які він посилався. Зокрема, суд не надав оцінку: факту наявності рішення про доведення протиправної бездіяльності боржника Маріупольського об`єднаного Управлінням Пенсійного фонду України Донецької області, яке є органом державної влади по невиплаті пенсії; факту фактичної невиплати пенсії позивачу; факту закриття виконавчого провадження; факту фактичної відсутності будь-якого іншого судового примусу боржника - органу державної влади для отримання позивачем його власності майна (пенсії); факту того, що відсутність отримання позивачем його власності (пенсії) у встановлені законом строки, це є шкода (упущена вигода, збитки); факту наявності відмови боржника - органу державної влади виплачувати належне позивачу майно (пенсію); факту того, що відповідно до п.2 ст.18 ЦПК України невиконання судового рішення є підставою для відповідальності; факту того, що невиконання судового рішення тягне за собою кримінальну, адміністративну, цивільну, дисциплінарну відповідальність та застосування штрафних санкцій; факту того, що цивільна відповідальність настає за завдання шкоди невиплатою встановленої законодавством пенсії (у визначені строки) та як наслідок невиконанням судового рішення, тобто шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади або органу місцевого самоврядування (ст.1173 ЦК України), відшкодовується за загальними правилами, встановленими цивільним законодавством України; факту того, що встановлення юридичної відповідальності боржника - органу державної влади за невиконання судового рішення створює відповідний механізм, який дає реальну можливість судового захисту прав позивача на отримання шкоди, нанесеної органом державної влади; факту того, що реально тільки Держава відповідає за нанесення шкоди органом державної влади і що саме Держава зобов`язалася відшкодовувати шкоду, якщо орган державної влади фактично не виконує свої майнові обов`язки по виплаті грошових коштів на користь позивача.

Крім того, просить врахувати, що стягнення шкоди повинно проводитися з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, а не у відповідності до Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Звертає увагу, що позивач не просить виконати судове рішення, а заявляє позовні вимоги про стягнення шкоди з Держави, яка нанесена позивачу органом державної влади, у зв`язку з цим просить врахувати правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 12 серпня 2020 року у справі № 761/7165/17.

Міністерство юстиції України подало відзив на апеляційну скаргу, в якому посилається на правові висновки Верховного Суду у постановах: від 23 грудня 2019 року у справі №752/4110/17; від 12 березня 2020 року у справі №757/4887/17-ц; від 03 червня 2020 року у справі №642/3839/17, у яких Верховний Суд дійшов висновку, що не виплачені позивачу кошти на виконання судових рішень, ухвалених на його користь, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі ст.ст.1173, 1174 ЦК України. Наслідком такого відшкодування буде подвійне стягнення коштів. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 134 874 грн 35 коп., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що недоотриманий позивачем розмір пенсії не є збитками у розумінні ст.22 ЦК України, як у формі реальних збитків, так і у формі упущеної вигоди, а відтак відсутні правові підстави для задоволення вимог позову.

Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 11 червня 2019 року у справі №200/5645/19-а визнано протиправною бездіяльність Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, яка полягає у невиплаті пенсії ОСОБА_1 за період з червня 2018 року. Зобов`язано Маріупольське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області відновити виплати ОСОБА_1 за період з червня 2018 року на визначений ним рахунок. Зобов`язано Маріупольське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області відновити виплату пенсії ОСОБА_1 у місячному розмірі негайно після проголошення судового рішення на визначений ним рахунок. Допущено до негайного виконання судове рішення в частині виплати пенсії ОСОБА_1 у межах суми стягнення пенсії за один місяць. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області на користь Державного бюджету України суму судового збору в розмірі 768 грн 40 коп.

09 вересня 2019 року на виконання вказаного рішення суду Донецьким окружним адміністративним судом видано виконавчий лист № 200/5645/19-а .

14 листопада 2019 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Григорян Г.Ю. відкрито виконавче провадження №60592902 з виконання виконавчого листа № 200/5645/19-а від 09 вересня 2019 року (а.с.153-154, т.1).

20 березня 2020 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Григорян Г.Ю. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №60592902 з примусового виконання виконавчого листа № 200/5645/19-а, виданого 09 вересня 2019 року Донецьким окружним адміністративним судом.

Вказаною постановою державного виконавця встановлено, що 20 березня 2020 року державним виконавцем скеровано до Центрального відділу поліції Національної поліції в Донецькій області повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення у порядку ст.75 Закону України «Про виконавче провадження», ст.382 КК України (а.с.157-158, т.1).

З листа Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) вбачається, що 27 листопада 2019 року на адресу відділу надійшов лист від Маріуопольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області за вих. №28598/34-1/19 від 21 листопада 2019 року, в якому боржник повідомив, що рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 червня 2019 року у справі №200/5645/19-а виконано добровільно. ОСОБА_1 відновлені виплати пенсії, починаючи з 01 червня 2018 року. Здійснено нарахування пенсії з 01 червня 2018 року по 30 червня 2019 та з 01 серпня 2019 року по 30 вересня 2019 року в сумі 114 874 грн 35 коп. Таким чином, зобов`язання відновити пенсії ОСОБА_1 за період з червня 2018 року виконано в повному обсязі. Виплата поточної пенсії ОСОБА_1 розпочата з жовтня 2019 року та виплачується по теперішній час. Сума заборгованості у розмірі 114 874 грн 35 коп. обліковується на особовому рахунку пенсіонера ОСОБА_1 , а виплата буде здійснена в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. З метою отримання додаткових фінансових ресурсів на виплату нарахованої за рішенням суду пенсії, керуючись статтею 23 Бюджетного кодексу України Маріуопольським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області в межах закріплених повноважень, направлені відповідні звернення на розпорядника коштів вищого рівня - Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (а.с.155, т.1).

Згідно з ч.4 ст.13, ч.1 ст.55, п.9 ч.2 ст.129, ч.1 ст.129-1 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання; усі суб`єкти права власності рівні перед законом; права і свободи людини і громадянина захищаються судом; обов`язковість судового рішення є однією з основних засад судочинства; суд ухвалює рішення іменем України; судове рішення є обов`язковим до виконання.

У рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року Європейський суд з прав людини вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Згідно зі ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.

До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду також у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19). Зокрема, у пункті 44 вказаної постанови зазначено, що держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Зі змісту позову вбачається, що підставами для звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом є невиплата пенсії позивачу третьою особою - Маріупольським об`єднанням управлінням Пенсійного фонду України Донецької області, невиконання третьою особою рішення суду щодо зобов`язання здійснити виплату пенсії позивачу та закриття виконавцем виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду, тоді як рішення суду фактично у повному обсязі Маріупольським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Донецької області не виконано, зокрема, пенсія нарахована, проте не виплачена.

Відповідно до Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 року № 280, Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Положенням про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22 грудня 2014 року № 28-2, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15 січня 2015 року за № 41/26486, встановлено, що управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також об`єднані управління є територіальними органами Пенсійного фонду України.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Звертаючись до суду з указаним позовом до відповідачів Міністерства юстиції України та Державної Казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди, ОСОБА_1 вказував, що майнову та моральну шкоду йому заподіяно саме Маріупольським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Донецької області, у зв`язку з невиконанням рішення суду щодо зобов`язання здійснити йому виплату пенсії.

З урахуванням вказаних вище вимог закону та правових висновків Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів вважає, що належним відповідачем у даній справі за позовом ОСОБА_1 про відшкодування майновоїта моральної шкоди є саме той орган державної влади, з вини якого, на думку позивача, йому заподіяно таку шкоду - Маріупольське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області.

При цьому, колегія суддів враховує, що посилання позивача на ту обставина, що Міністерство юстиції України забезпечує представництво Держави у судах, а Державна казначейська служба України, є органом державної влади, який відповідно до закону здійснює повернення коштів з Державного бюджету України, не свідчить, що саме з вини цих державних органів ОСОБА_1 заподіяно майнову та моральну шкоду, що ним не заперечувалось.

Доводи позивача ОСОБА_1 про те, що він не звертається із позовними вимогами про визнання протиправною бездіяльності боржника та заподіювача шкоди - Маріупольського об`єднаного управлінням Пенсійного фонду України Донецької області, оскільки бездіяльність цього управління вже визнана протиправною рішенням суду, яке набрало законної сили, не спростовують того, що саме орган державної влади, який є заподіювачем шкоди, є належним відповідачем у справі за позовом особи за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені ст.ст.1173, 1174 ЦК України.

Колегія суддів також не приймає до уваги посилання позивача на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 12 серпня 2020 року по справі № 761/7165/17 (провадження № 61-20203св19), як на підставу для стягнення з Міністерства юстиції України, Державної Казначейської служби України на користь позивача майнової та моральної шкоди, оскільки у справі № 761/7165/17 (провадження № 61-20203св19) позивач, як фізична особа, звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі, зокрема, Ладижинського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, з вини якого, як органу державної влади позивачу було заподіяно майнову та моральну шкоду і дія та бездіяльність цього органу визнані протиправними на підставі судових рішень, що набрали законної сили. При цьому у справі № 761/7165/17 (провадження № 61-20203св19) Верховний Суд дійшов висновку, що при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, державного виконавця під час здійснення виконавчого провадження, відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України.

Інші правові висновки Верховного Суду, на які посилається ОСОБА_1 , у позові та в апеляційній скарзі також не суперечать, вказаним вище висновкам Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження №12-110цс18) про те, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків.

Частиною 1 ст.48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).

Згідно ч.ч.1,3,4 ст.51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд починається спочатку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено правовий висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги (ч.1 та 2 ст.11 ЦПК України 2004 року). Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 2 і 3 ч.2 ст.119 ЦПК України 2004 року). Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (ч.2 ст.30 ЦПК України 2004 року). Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (ч.1 ст.33 ЦПК України 2004 року).

Аналогічні положення передбачені і у чинному ЦПК України.

Визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Як зазначалося вище, виходячи із змісту та підстав позову ОСОБА_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди,належним відповідачем у даній справі є Маріупольське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області, яке є третьою особою у даній справі, а тому колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 не можуть бути розглянуті судом і вирішені у спорі позивача з третьою особою, яка в такій ситуації має бути відповідачем у даній справі, оскільки лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть.

Такого ж правового висновку щодо можливості вирішення справи по суті позовних вимог лише за наявності належного складу відповідачів дійшов Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 (провадження № 61-9953св20).

Разом з тим, у суду апеляційної інстанції на стадії апеляційного перегляду справи відсутня можливість залучити до участі у справі Маріупольське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області як співвідповідача, оскільки по суті справа вирішується судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності і обґрунтованості ухваленого судом першої інстанції рішення в межах, встановлених ст.367 ЦПК України.

Отже, враховуючи, що у даній справі наявні обставини обов`язкової процесуальної співучасті Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області як співвідповідача, яке не залучено до участі у справі саме як співвідповідач, то колегія суддів вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення через неналежний суб`єктний склад.

Однак суд першої інстанції, у порушення вимог ст.ст.263, 264 ЦПК України на вказані вище положення закону,правові висновки Великої Падати Верховного Суду та фактичні обставини справи належної уваги не звернув, внаслідок чого помилково відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 за їх безпідставністю.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, у зв`язку з чим не може бути залишене в силі та відповідно до ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 з наведених вище підстав.

Керуючись ст.ст.374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Макарова Вадима Михайловича задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 червня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Державної Казначейської служби України, третя особа: Маріупольске об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області, про відшкодування майнової та моральної шкоди - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: