Ухвала

22 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 404/4677/20-ц

провадження № 61-20577ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив: визнати недостовірною та такою, що принизила його честь, гідність та ділову репутацію, поширену ОСОБА_1 інформацію, а саме: третій абзац публікації від ІНФОРМАЦІЯ_3, розміщений о 20 год. 53 хв. в мережі інтернет, на офіційній сторінці ОСОБА_1 (електронна адреса: ІНФОРМАЦІЯ_1 в мережі Facebook: «Зараз ОСОБА_2 - головний лікар Кропивницького онкодиспансеру. Нещодавно його зловили на вимаганні хабаря в онкопацієнта», шляхом розміщення публікації в мережі інтернет, на офіційній сторінці ОСОБА_1 (електронна адреса: ІНФОРМАЦІЯ_1 в мережі Facebook, щодо факту спростування інформації, яка була нею розповсюджена та не відповідає дійсності у строк 10 календарних днів з дня набрання законної сили рішенням суду в цій справі та розміщення тексту цього рішення; стягнути із ОСОБА_1 на свою користь 1 грн на відшкодування моральної шкоди.

Позов ОСОБА_2 мотивовано тим, що він обіймає посаду генерального директора Комунального некомерційного підприємства «Обласний клінічний онкологічний центр Кіровоградської обласної ради», з 1993 року здійснює трудову діяльність у галузі медицини і є лікарем з досвідом практичної та управлінської діяльності, керівником медичного закладу та вищого навчального закладу, депутатом Кіровоградської обласної ради 2010-2014 років, народним депутатом VIII скликання Верховної Ради України, громадським діячем та особою з чіткими моральними цінностями, активною суспільною позицією та численними здобутками у сфері покращення заходів охорони здоров`я, запроваджувачем та виконувачем численних громадських програм та проєктів, спрямованих на покращення життя мешканців регіону. ІНФОРМАЦІЯ_3 о 20 год. 53 хв. в мережі інтернет, на офіційній сторінці у Facebook відповідач розмістила пост, що містить недостовірні відомості про нього, такого змісту: «Сьогодні ввечері біля мого будинку невідомий чоловік вкрай зухвало намагався мене сфотографувати, пхавши телефон мені в обличчя. Він поводився дуже нахабно, наче хотів мене налякати. Після цього він побіг і сховався в автівку, яка виїхала зі сторони офісу ОСОБА_3 . Мені вдалося сфотографувати цей автомобіль. Всередині, окрім інших, сидів чоловік дуже схожий на колишнього депутата Верховної Ради України ОСОБА_4 від БПП, зараз члена партії Європейська Солідарність. ОСОБА_2 також кандидат на посаду голови Національної служби здоров`я України, якого проштовхує на цю посаду міністр охорони здоров`я ОСОБА_5 , аби мати в цій інституції «свою людину». Зараз ОСОБА_2 - головний лікар Кропивницького онкодиспансеру. Нещодавно його зловили на вимаганні хабаря в онкопацієнта. Дуже достойний кандидат для того, аби очолити службу, в розпорядженні якої знаходяться мільярди коштів платників податків. З адвокатом готую заяву до поліції. Мене так легко не налякати. #Янебоюся». Вказана публікація під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 » доступна для загального перегляду. На день пред`явлення позову публікацію вподобало більше 20 000 осіб, 1 200 осіб прокоментували цю публікацію, 2 200 осіб поділилися інформацією, розміщеною в цій публікації, на своїх сторінках в мережі Facebook. Офіційну сторінку відповідача відслідковує 345 525 осіб. Третій абзац публікації ОСОБА_6 : «Зараз ОСОБА_2 - головний лікар Кропивницького онкодиспансеру. Нещодавно його зловили на вимаганні хабаря в онкопацієнта» містить недостовірну інформацію, яка принижує його честь і гідність та насамперед паплюжить його ділову репутацію.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 02 вересня 2021 року позов залишено без задоволення.

Постановою Київського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 вересня 2021 року скасовано і ухвалено нове судове рішення. Позов задоволено. Визнано недостовірною та такою, що принизила честь та гідність, ділову репутацію ОСОБА_2 , поширену ОСОБА_1 інформацію, а саме - третій абзац публікації від ІНФОРМАЦІЯ_3, розміщений о 20 год. 53 хв. в мережі інтернет, на офіційній сторінці ОСОБА_1 (електронна адреса: ІНФОРМАЦІЯ_1 в мережі Facebook: «Зараз ОСОБА_2 - головний лікар Кропивницького онкодиспансеру. Нещодавно його зловили на вимаганні хабаря в онкопацієнта», шляхом розміщення публікації в мережі інтернет, на офіційній сторінці ОСОБА_1 (електронна адреса: ІНФОРМАЦІЯ_1 в мережі Facebook, щодо факту спростування інформації, яка була нею заявлена та не відповідає дійсності у строк 10 календарних днів з дня набрання законної сили судовим рішенням та розміщення тексту судового рішення. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 грн на відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

17 грудня 2021 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і залишити без змін рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 вересня 2021 року.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» передбачено, що у 2021 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2021 року (на час подання касаційної скарги) - 2 270 грн.

Предметом позову в цій справі є стягнення 1 грн на відшкодування моральної шкоди. Тобто ціна позову в цій справі становить 1 грн, що станом на 01 січня 2021 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270 грн х 250 = 567 500 грн).

Також предметом позову в цій справі є визнання недостовірною та такою, що принизила честь, гідність та ділову репутацію позивача, поширеної відповідачем інформації та зобов`язання її спростувати.

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень з цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилань на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню.

Посилання заявника в касаційній скарзі на неврахування апеляційним судом правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 11 лютого 2019 року у справі № 725/5585/16-ц, від 21 березня 2019 року у справі № 368/655/17, від 19 лютого 2020 року у справі № 761/19388/17, від 20 січня 2021 року у справі № 757/45270/19-ц, не заслуговують на увагу, оскільки висновки апеляційного суду в цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у вказаних постановах Верховного Суду.

В постанові від 11 лютого 2019 року у справі № 725/5585/16-ц Верховний Суд у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду погодився з висновками апеляційного суду в зазначеній справі про те, що суб`єктивні думки і погляди, в силу вимог закону, положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з врахуванням практики Європейського суду з прав людини, не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а отже, не можуть вважатися поширенням недостовірної інформації в розумінні статті 277 Цивільного кодексу України, а відповідно не підлягають спростуванню. Апеляційний суд в цій справі обґрунтовано вказав, що поширена відповідачем інформація про те, що позивача зловили на вимаганні хабаря в онкопацієнта, не є оціночними судженнями (суб`єктивними думками і поглядами), так як містить конкретну інформацію про подію і про особу, тобто її можливо перевірити як твердження про факти. Такий висновок апеляційного суду в цій справі відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 398/4136/15-ц і не суперечить правовим висновкам Верховного Суду у справі № 725/5585/16-ц, які стосуються інших правовідносин.

Посилаючись на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 21 березня 2019 року у справі № 368/655/17, заявник вказала про неврахування таких правових висновків: сам факт наявності спірної інформації без встановлення її автора належними та допустимими доказами, не може вважатися поширенням відповідачами відомостей, які порочать честь, гідність та репутацію позивача. Разом з тим в оскаржуваній постанові апеляційного суду в цій справі зазначено: визнаючи факт поширення інформації стосовно позивача, відповідач в порушення вимог статті 277 Цивільного кодексу України, статті 12 ЦПК України не надала суду першої інстанції належних, достатніх, достовірних і допустимих доказів, що така інформація є достовірною. В рішенні місцевого суду зазначено: сторона відповідача подала відзив на позов, не визнаючи вимог і зазначаючи, що висловлювання є оціночним судженням відповідача, оспорювана позивачем фраза викладена на сторінці у соціальній мережі Інтернет разом з посиланням на джерело інформації «Українська правда». Тобто в судах попередніх інстанцій відповідач не заперечувала того, що вона є автором поширеної інформації, а посилалася на те, що її висловлювання є оціночним судженням. За таких обставин висновки апеляційного суду в цій справі не суперечать наведеним правовим висновкам Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2020 року у справі № 761/19388/17 зазначено: встановивши, що відповідачами у мережі Інтернет поширено інформацію щодо складення відносно позивача протоколу про вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, і вказана подія відповідає дійсності, оскільки факт складання протоколу відбувся, та позивачем не доведено, що внаслідок поширення цієї інформації відбулося порушення його особистих немайнових прав, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову. Натомість в цій справі відсутні докази притягнення позивача до відповідальності за вчинення правопорушення, пов`язаного з корупцією. Тому посилання на вказану постанову Верховного Суду є нерелевантним.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року у справі № 757/45270/19-ц зазначено: враховуючи, що позивач на час поширення відповідачами інформації був членом Вищої ради правосуддя, інформація стосувалася значною мірою його діяльності, як члена Вищої ради правосуддя, а підставою для відшкодування моральної шкоди позивач вказував наявність негативних наслідків поширення відносно нього необмеженому колу осіб недостовірної негативної інформації, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача в думці суддівського корпусу, адвокатів та прокурорів України, інших членів Вищої ради правосуддя та співробітників апарату Вищої ради правосуддя, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність підстав для відшкодування завданої позивачу моральної шкоди та не врахували, що поширена інформація стосується діяльності позивача як особи, яка наділена владними повноваженнями, а визнання поширеної інформації недостовірною та її спростування є у даному випадку достатньою сатисфакцією. В цій справі стосовно позивача була поширена інформація, яка стосувалася його діяльності як головного лікаря Комунального некомерційного підприємства «Обласний клінічний онкологічний центр Кіровоградської обласної ради». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 822/160/16 зазначено, що посада головного лікаря комунальної поліклініки не відноситься до посад державного органу й робота на ній не може бути віднесена до проходження публічної служби. Тому висновки апеляційного суду в цій справі не суперечать правовим висновками, викладеним Верховним Судом у справі № 757/45270/19-ц.

Крім цього, посилання заявника на неврахування судами висновків, викладених в постановах Верховного Суду, щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, є підставою касаційного оскарження судових рішень, передбаченою пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, втім не є доводом, який в розумінні підпунктів а)-г) пункту 2 частини третьої статті 389 цього Кодексу підтверджує наявність випадку/випадків, який/які дає/дають право вважати судові рішення такими, що підлягають касаційному оскарженню.

Виходячи із статусу Верховного Суду, в деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, так як розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Зазначення апеляційним судом в оскаржуваній постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову в цій справі та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на відмову у відкритті касаційного провадження.

Оскільки оскаржуване заявником судове рішення ухвалено у малозначній справі і воно не підлягає касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду заява ОСОБА_1 про зупинення виконання постанови Київського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко