ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2021 року м. Херсон

справа № 766/18205/18

провадження № 22-ц/819/85/21

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого ( судді-доповідача)Чорної Т.Г.,
суддів:Воронцової Л.П.,
Пузанової Л.В.
секретарЛитвиненко В.О

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_2 , на рішення Херсонського міського суду Херсонської області у складі судді Прохоренко В.В. від 30 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Позовна заява обгрунтована тим, що перебуваючи з ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі в період з 15 вересня 2007 року по 30 листопада 2012 року, ними, 24 лютого 2012 року на підставі договору купівлі-продажу за спільні кошти подружжя було набуто майно, а саме: 32/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , право власності якого було оформлено на відповідачку.

Згідно звіту про оцінку майна від 19 червня 2018 року, вартість вищевказаного домоволодіння складає 42 520 грн.

Посилаючись на те, що сторони не дійшли згоди щодо добровільного поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 просив суд визнати за ним в порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на 16/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , вартість якої становить 21 260 грн, а за ОСОБА_1 , в порядку поділу спільного майна подружжя, визнати право власності на 16/100 частини вказаного домоволодіння.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 30 вересня 2020 року позов задоволено.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_3 , право власності на: 16/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 21 260 грн.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 , право власності на: 16/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 21 260 грн.

Залишено майно у спільній частковій власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

В апеляційний скарзі ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя відмовити за спливом строку позовної давності.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на те, що зазначені в рішенні суду першої інстанції обставини не відповідають нормам чинного законодавства, оскільки не підтверджені документально позивачем, грунтуються лише на надуманих ним мотивах, не підтверджені належним чином беззаперечними та належними доказами, на яких суд першої інстанції помилково обгрунтував своє рішення. Кошти для купівлі частини будинку не відносяться до спільних коштів подружжя, оскільки на той час вони спільно не проживали, спільне господарство не вели. Окрім того апелянт зазначила, що в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя майно є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об?єктів права спільної сумісної власності подружжя. Крім того зазначила, що ОСОБА_3 не ініціював поділ майна при розірванні шлюбу, а відповідно втратив право у зв?язку зі збігом строку позовної давності на його поділ.

Письмовий відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.09.2007 року, який було розірвано рішенням Комсомольского районного суду м. Херсона від 30.11.2012 року.

На підставі договору купівлі-продажу від 24 лютого 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Бєгєй В.О. та зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 30.03.2012 року, на ім`я ОСОБА_1 було придбано майно, а саме: 32/200 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , вартістю 42 520 грн.

Згідно п.14 частини договору купівлі продажу вбачається, що ОСОБА_3 дав згоду своїй дружині на придбання будинку.

При цьому договір не містить застережень про те, що гроші які витрачалися відповідачем на придбання майна є її особистою власністю.

Належними та допустимими доказами відповідачем не підтверджено ту обставину, що на придбання частини будинку були витрачені грошові кошти від продажу спадкового майна та отримані від її матері.

Відповідно до частин першої та другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення міститься й в частині третій статті 368 ЦК України.

Згідно статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Аналогічне положення закріплене в частині другій статті 372 ЦК України.

Набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, тобто, ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

У разі придбання майна у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Отже, визнаючи право особистої приватної власності одного з подружжя на майно, суд повинен установити той факт, що джерелом його набуття були особисті кошти цієї особи. Такі обставини підлягають доведенню.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оскільки, спірне майно придбано в період шлюбу, позивач надав свою згоду на придбання частини будинку, належними та допустимими доказами відповідач не підтвердила, що гроші витрачені на придбання нерухомого майна є її особистими, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що спірне майно є об?єктом права спільної сумісної власності і вважає, що суд правильно задовольнив вимоги позивача у обраний ним спосіб.

Що стосується посилання ОСОБА_1 про застосування строків позовної давності, то слід зазначити наступне.

Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду України викладеної у постанові в справі № 6-258цс15 від 23.09.2015 року, який суд у відповідності до ч.4 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Враховуючи викладене суд дійшов правильного висновку про те, що позивачем не пропущено строк звернення до суду із цим позовом, оскільки спірне майно є спільною сумісною власністю сторін, а розірвання шлюбу не тягне за собою припинення цього права. Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними. Оскільки відповідач після розірвання шлюбу сторін (листопада 2012 року) не заперечував права позивача на набутий у період шлюбу будинок, не вимагав його поділу, то права позивача не порушувалися. Спір між сторонами щодо поділу будинку виник у червні 2018 року, коли відповідачка відмовилась від укладення договору про поділ майна подружжя, тому саме з червня 2018 року слід вважати, що починається перебіг позовної давності, який позивачем не пропущено.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що грошові кошти для купівлі частини будинку не відносяться до спільних коштів подружжя, оскільки на той час вона спільно не проживала з позивачем, ніяких спільних коштів для купівлі цього будинку він не вкладав, є необгрунтованими, оскільки будь яких доказів на підтвердження вказаних обставин матеріали справи не містять. Натомість з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 у період зареєстрованого шлюбу отримував дохід, що підтверджується його трудовою книжкою, а саме: з жовтня 2009 року по травень 2012 року він працював в ПП «Індустріальна промислова компанія», а серпень вересень 2012 року в ТОВ «Таврія Проект Інжирінг Компанія», за договорами цивільно-правового характеру та сплачував відповідні податки, що підтверджується відповідними довідками від 06.03.2019 року та від 07.03.2019 року.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що для купівлі частини будинку були використанні кошти, які відповідачка отримала від продажу будинку які дістались їй у спадщину від померлої бабусі та грошові кошти які надала їй мати є недоведеними, а тому до уваги не приймаються.

Надана відповідачкою розписка про передачу грошових коштів продавцю не свідчить про те, що кошти належали їй особисто.

Крім того, в довідці виданій Федорівською сільською радою Білозерського району Херсонської області від 07.03.2019 року, зазначено, що в період з жовтня 2011 року і по теперішній час ОСОБА_1 не проживає з ОСОБА_3 , а той час як в довідці виданої Комишанською сільською радою від 05.02.2020 року зазначено, що ОСОБА_1 в період з жовтня 2011 року до серпня 2012 року дійсно проживала в АДРЕСА_2 , тобто за місцем реєстрації ОСОБА_3 .

Таким чином, дослідивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, суд першої інстанції, дійшов обгрунтованого висновку про те, що спірне нерухоме майно придбано за кошти, які є спільною сумісною власністю подружжя, у зв`язку з чим спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ..

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надана належна оцінка.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків судів не спростовують.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 375, ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 30 вересня 2020 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.Г.Чорна

Судді: Л.П.Воронцова

Л.В.Пузанова

Повний текст постанови складено 02 березня 2021 року

Суддя Т.Г. Чорна