БОРЗНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №730/28/21
Провадження № 2/730/73/2021
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" березня 2021 р. м. Борзна

Борзнянський районний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді - Луговця О.А.

з участю секретаря судового засідання - Магомедової О.В.

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - адвоката Лук`яненко Р.В.

відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Борзни в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, яке придбано в шлюбі, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до ОСОБА_2 , в якому просить здійснити поділ 2/3 частини житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та визнати за ним право власності на 1/3 частину даного будинку. Свої вимоги обгрунтовує тим, що 11 серпня 2000 року між ним та відповідачкою було укладено шлюб, який рішенням Борзнянського районного суду від 30 вересня 2020 року розірвано. За час перебування в шлюбі в 2009 році ними було придбано 2/3 частини зазначеного житлового будинку, які є їх спільною сумісною власністю; 1/3 частина вказаного будинку належить йому на підставі свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації при Іванівському міжгосподарському підприємству по відгодівлі худоби 22.12.1999р. Після розлучення згоди щодо добровільного розподілу зазначеної 2/3 частини житлового будинку вони не досягли, в зв`язку з чим, в порядку поділу даного спільного сумісного майна просить визначити за ним 1/3 ідеальну частину будинку.

Позивач, як і його представник, в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав і просив їх задовольнити з вищевказаних підстав. Пояснив, що будинок у АДРЕСА_1 , спочатку був приватизований ним, його бабою ОСОБА_3 та матір`ю ОСОБА_4 по 1/3 частині. Потім у 2009 році під час його перебування в шлюбі з відповідачкою баба та мати належні їм 2/3 частини домоволодіння переоформили на дружину, хоча кошти сплачувалися зі спільного сімейного бюджету. Після припинення шлюбу він проживає у будинку своєї матері, залишивши сім`ї все майно. В добровільному порядку вирішити питання про поділ спільно набутої 2/3 частини будинку відповідачка категорично відмовляється.

Відповідачка відзиву на позов не подала, в судовому засіданні позов не визнала у повному об`ємі. Пояснила, що дійсно спірні 2/3 частини будинку були придбані ними в період шлюбу за спільні кошти подружжя. Однак, вона з повнолітнім сином, який страждає на захворювання опорно-рухового апарату, іншого житла не мають і їм нікуди переселитися зі спірного житлового приміщення, тоді як позивач не надає ніякої матеріальної допомоги.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, відповідачки, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку.

В ст.57 СК України визначено підстави, за яких майно є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, де п.4 ч.1 ст.57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

За змістом положень ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч.1 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ч.1 ст.68, ч.1 ст.69 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Приписами ч.1 ст.70 СК України визначено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно зі ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Зазначені норми законодавства свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок був сформульований Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року по справі №372/504/17, який відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України підлягає врахуванню судом при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

В судовому засіданні встановлено, що 11 серпня 2000 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (дошлюбне прізвище ОСОБА_6 ) було укладено шлюб, який розірвано за рішенням Борзнянського районного Чернігівської області від 30 вересня 2020 року, що набрало законної сили 02 листопада 2020 року.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації при Іванівському міжгосподарському підприємству по відгодівлі худоби 22 грудня 1999 року, витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (позивач по справі) на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» набули у власність (по 1/3 частині кожному) житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 , що у відповідності до положень ст.57 СК України є їх особистою приватною власністю.

Згідно договору купівлі-продажу частини житлового будинку, посвідченого 12 березня 2009 року приватним нотаріусом Борзнянського районного нотаріального округу Чернігівської області Хайлуком О.В. та зареєстрованого в реєстрі за №287, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 належні їм 2/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованих у АДРЕСА_1 , продали ОСОБА_5 (відповідач по справі).

Відтак, на даний час за позивачем зареєстровано праві власності на 1/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться в АДРЕСА_1 , а за відповідачкою на 2/3 частини вказаного житла, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Згідно довідки КП «Ніжинське МБТІ» загальна вартість вищевказаного будинку становить 457873,00 грн, спірних 2/3 частини якого складає 305248,66 грн, а 1/3 частина 152624,33 грн, що не оспорюється сторонами.

За змістом положень ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вирішуючи дану справу, суд зважує на ту обставину, що спірних 2/3 частини житлового будинку хоча й зареєстровані за відповідачкою, але були набуті в період шлюбу, за спільні кошти подружжя й нею презумпція права спільної сумісної власності подружжя не спростована в судовому засіданні належними та допустимими доказами. Водночас віднесення вказаного нерухомого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя підтверджується й змістом п.14 договору купівлі-продажу від 12.03.2009р., де вказано про отримання нотаріусом письмової згоди позивача ОСОБА_1 як чоловіка відповідачки на купівлю частини будинку. Крім того, обставина придбання спірних 2/3 частин домоволодіння за спільні кошти подружжя не оспорюється сторонами в судовому засіданні.

Обраний позивачем спосіб захисту свого права шляхом визнання за ним права власності на ідеальну частку спірного домоволодіння є правомірним, узгоджується з принципом диспозитивності цивільного судочинства і не суперечить вимогам чинного законодавства.

Невизнання ж ОСОБА_2 позову є її помилковою суб`єктивною позицією, оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 не стосуються виселення чи позбавлення права користування відповідачки та їх спільного сина всім житловим будинком.

Таким чином, враховуючи викладені обставини, даний позов ОСОБА_1 є обгрунтованим і підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача слід стягнути 1526,24 грн сплаченого ним при подачі позовної заяви судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.57, 60-62, 69-72 СК України, ст.368, 372 ЦК України, ст.2-4, 12, 13, 23, 76-89, 141, 258-268 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, яке придбано в шлюбі, задовольнити повністю.

Поділити 2/3 частини житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 , припинивши право спільної сумісної власності подружжя на дане майно.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/3 частині житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1526,24 грн сплаченого ним при подачі позовної заяви судового збору.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Чернігівського апеляційного суду (до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи - через Борзнянський районний суд) шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення; якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.273 ЦПК України.

Суддя Борзнянського районного суду О.А.Луговець