Номер провадження: 22-ц/813/8994/21
Головуючий у першій інстанції Кремер І. О.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.12.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Сегеди С.М., Цюри Т.В.,

з участю секретаря Стадніченко А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Чумаченко Святослава Олександровича, представника ОСОБА_1 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 25 травня 2021 року, постановленупід головуванням судді Кремер І.О., у цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 , за участю суб`єкта оскарження Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), стягувача ОСОБА_2 на дії та рішення посадових осіб органу ДВС,-

в с т а н о в и в:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 , за участю суб`єкта оскарження Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), стягувача ОСОБА_2 звернувся до суду зі скаргою на дії та рішення посадових осіб органу ДВС, в якій просив визнати неправомірними дії державного виконавця Першого Суворовського відділу ДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) Супільник В.Г. щодо складання та підписання розрахунку заборгованості по аліментам ОСОБА_1 від 02.06.2020 року у виконавчому провадженні № 57246419, а також зобов`язати посадових осіб Першого Суворовського відділу ДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса)скласти новий розрахунок заборгованості ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № 57246419 у відповідності до ст.ст. 183, 195 СК України, п. 10, 12 постанови КМУ від 26.02.1993 року № 146 «Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб».

В обґрунтування скарги зазначив, що 24.07.2018 року Суворовським районним судом м. Одеси було видано судовий наказ № 523/9921/18, відповідно до якого стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня звернення до суду, тобто з 19.07.2018 року до досягнення дитиною повноліття, а саме ІНФОРМАЦІЯ_2 . Постановою Першого Суворовського відділу ДВС міста Одеси від 18.09.2018 року відкрито виконавче провадження № 57246419. Відповідно до розрахунку заборгованості від 02.06.2020 року, складеного державним виконавцем, станом на 01.06.2020 року заборгованість складає 131989,47 грн. Розмір заборгованості по сплаті аліментів державним виконавцем обчислювався як 1/4 частини від доходу платника аліментів, виходячи із показників середньої заробітної плати працівника для відповідної місцевості, а також 1/4 заробітної плати платника аліментів в іноземній компанії.

Однак, скаржник не погоджується із здійсненим державним виконавцем розрахунком заборгованості по справі аліментів від 02.06.2020 року, оскільки вважає, що державний виконавець при здійсненні оскаржуваного розрахунку заборгованості керувався копіями строкових контрактів від 24.09.2018 року та від 14.11.2019 року, не з`ясувавши при цьому чи були утриманні податки та збори сум грошових коштів, що поступали на рахунок скаржника.

Також державним виконавцем для визначення розміру заборгованості було застосовано два методи, що передбачені СК України: виходячи із фактичного заробітку (доходу) (ч. 1 ст. 195 СК України) та середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

Крім того сума доходів зазначена у розрахунку заборгованості не відповідає фактично отриманим доходам.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 25 травня 2021 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_4 , представник ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу суду скасувати, прийняти рішення, яким задовольнити скаргу, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд не повно встановив та з`ясував обставини справи, а саме щодо розрахунку заборгованості по аліментам, здійсненим державним виконавцем.

Відзиву до суду надано не було.

В судове засідання призначене на 22 грудня 2021 року сторони не з`явилися, були сповіщені належним чином (а.с. 165, 193-196).

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Враховуючи вищенаведене та у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (24 грудня 2021 року).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки ухвала суду постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що 24.07.2018 року Суворовським районним судом м. Одеси було видано судовий наказ № 523/9921/18, відповідно до якого стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня звернення до суду, тобто з 19.07.2018 року до досягнення дитиною повноліття, а саме ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З матеріалів виконавчого провадження № 57246419 вбачається, що 18.09.2018 року постановою державного виконавця Першого Суворовського відділу ДВС м. Одеса Михайловського С.О. було відкрито виконавче провадження № 57246419 з виконання судового наказу Суворовського районного суду м. Одеси № 523/9921/18.

15.01.2020 року стягувач ОСОБА_2 звернулася до державного виконавця із заявою, в якій просила зробити перерахунок заборгованості ОСОБА_1 зі сплати аліментів та надала копії контрактів, посадову книжку моряка та довідку про стаж роботи на судні.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно з ч. 3 ст. 73 Закону України «Про виконавче провадження», визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.

Згідно приписів ч.ч. 1, 2 ст. 195 СК України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном.

Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. У разі встановлення джерела і розміру заробітку (доходу) платника аліментів, який він одержав за кордоном, за заявою одержувача аліментів державний виконавець, приватний виконавець здійснює перерахунок заборгованості.

Судом встановлено, що 24.09.2018 року за посередництвом ДП «В.ШІПС «Україна» ОСОБА_1 було укладено строковий контракт, за умовами якого останній приймається працедавцем на посаду інженера, відлік роботи розпочинається з дати прибуття 04.10.2018 року, період дії контракту становить період із жовтеня 2018 року лютий 2019 року, що підтверджується копією контракту.

З перекладу довідки про стаж роботи на судні від 09.02.2019 року вбачається, що ОСОБА_1 в період з 04.10.2018 року по 11.02.2019 року працював на судні на посаді третього інженера.

Також із контракту вбачається, що заробітна плата ОСОБА_1 складається з наступного: за жовтень 2018 року 3994,06 дол. США, за період листопад 2018 року січень 2019 року 4229,00 дол. США та лютий 2019 року 1600,83 дол. США.

Даний контракт підписаний ОСОБА_1 та представником роботодавця.

За п. 4 Розділу ХVІ «Інструкції з організації примусового виконання», виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця (додаток 15) та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону, повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника. Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із: звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та(або)розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів. Сума заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому статтею 195 Сімейного кодексу України. Стягнення аліментів за виконавчими листами за минулий час проводиться в межах десятирічного строку,що передував пред`явленню виконавчого листа до виконання. Якщо за виконавчим документом, пред`явленим до виконання,утримання аліментів не проводилося у зв`язку з розшуком боржника, стягнення аліментів має здійснюватись за весь період незалежно від установленого десятирічного строку та досягнення повноліття особою,на утримання якої присуджені аліменти. Спори щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

З розрахунку заборгованості по сплаті аліментів від 02.06.2020 року вбачається, що старшим державним виконавцем Супільник В.Г. при здійснені вказаного розрахунку було враховано середній розмір заробітної плати по місті Одеса, а також дані про доходи боржника згідно контракту від 24.09.2018 року.

Таким чином, при стягненні аліментів та розрахунку заборгованості за ними станом на 02.06.2020 року, державний виконавець правомірно виходив із суми фактичного заробітку (доходу) ОСОБА_1 враховуючи відомості щодо його доходу, зазначені у вказаному вище та дослідженому судом контракті на період його роботи, та розміру доходу, виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості на період, коли ОСОБА_1 не працював.

Судом на законних підставах не були взяті до уваги твердження представника скаржника про те, що сума доходів зазначена у розрахунку заборгованості не відповідає фактично отриманим доходам, які відображені у виписці з рахунку боржника з 19.07.2018 року по 28.10.2020 року в АБ «Південний», оскільки оскаржуваний розрахунок заборгованості було складено 02.06.2020 року, тоді як виписка по рахунку боржника з АБ «Південний» була надана тільки 29.10.2020 року.

Даний факт виключає неправомірній дій державного виконавця Супільник В.Г. щодо здійснення розрахунку заборгованості по аліментам, оскільки такий було здійснено 02.06.2020 року згідно даних про заробітку плату, відображену в контракті.

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії та рішення посадових осіб органу ДВС, суд першої інстанції виходив із того, що неправомірність дій державного виконавця при складенні розрахунку заборгованості по аліментів від 02.06.2020 року не знайшла свого підтвердження та спростовується наявними матеріалами виконавчого провадження № 57246419 доказами.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до вимог ст. 2 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Приписами ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як роз`яснено у п.20 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», у справах за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи інших посадових осіб державної виконавчої служби предметом судового розгляду можуть бути лише рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У ст. 129-1 Конституції України закріплено, що до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Частиною 3 ст. 451 ЦПК України визначено, що якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Виходячи зі встановлених обставин справи, судна законних підставах відмовив ОСОБА_1 у задоволені скарги на дії та рішення посадових осіб органу ДВС щодо складеного розрахунку заборгованості по аліментам за недоведеністю вимог скарги.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2020 року у справі №523/14609/17 (провадження №61-35213св18).

Судове рішення відповідає вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки судові процедури повинні бути справедливими і розумними як до відповідача, так і до позивача.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 , представника ОСОБА_1 про те, що суд не повно встановив та з`ясував обставини справи, а саме щодо розрахунку заборгованості по аліментам, здійсненим державним виконавцем, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони не знайшли свого підтвердження у відповідності до матеріалів справи та встановлених обставин справи.

Вказані доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

У відповідності з положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для її скасування відсутні.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375,381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Чумаченко Святослава Олександровича, представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 25 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 24 грудня 2021 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Т.В. Цюра