Провадження № 2/750/2400/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2021 року м. Чернігів

Деснянський районний суд міста Чернігова в складі:

судді секретар за участюСупруна О.П., Олефіренко О.Е., представника позивача адвоката Водолагіна С.М., представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Бабинця С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №750/10685/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання недійсним шлюбного договору,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Гребенюк Сергій Миколайович,

в с т а н о в и в :

У вересні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідачів, в якому просить визнати недійсним шлюбний договір від 10.05.2019, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Гребенюком С.М., зареєстрований в реєстрі за № 389. Позовні вимоги мотивовані тим, що метою оспорюваного договору є неможливість виконання рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22.03.2019 у справі №750/2049/19 про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості. Позивач вважає, що оспорюваний договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним, внутрішня воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву, цей правочин укладався умисно, з метою уникнення виконання вищевказаного судового рішення та можливості звернення стягнення на нерухоме майно відповідача ОСОБА_3 . Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою судді від 07.10.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 27.10.2021.

26.10.2021 представник відповідача ОСОБА_1 подав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Зазначає про те, що позивачем не надано суду достатніх доказів, які б поза розумним сумнівом свідчили про недійсність шлюбного договору, а також позивач не довів з посиланням на належні, допустимі, достатні та достовірні докази порушення шлюбним договором прав позивача.

27.10.2021 оголошено перерву у підготовчому засіданні до 10.11.2021, у зв`язку з наданням часу представнику відповідача для надання відповіді на відзив.

01.11.2021 представник позивача подав відповідь на відзив, в якому зазначив, що оспорюваний шлюбний договір був укладений з метою умисного зменшення ОСОБА_3 своєї частки у спільному майні подружжя, що дозволить не виконувати грошове зобов`язання перед позивачем.

10.11.2021 розгляд справи не відбувся, у зв`язку з перебуванням головуючого судді у відпустці.

Ухвалою суду від 25.11.2021 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 16.12.2021.

16.12.2021 оголошено перерву у судовому засіданні до 22.12.2021.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав.

Представник відповідача ОСОБА_1 у судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні.

Позивач та відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи оповіщалися у встановленому законом порядку, про причини неявки суду не повідомили.

Приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Гребенюк С.М. у судове засідання не з`явився, надіслав заяву, в якій просив розглядати справу без його участі.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

У судовому засіданні встановлено, що заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22.03.2019 у справі №750/2049/19, яке набрало законної сили 25.06.2019, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 20.03.2018 в сумі 9 000 доларів США, а також 5 000 грн у відшкодування завданої моральної шкоди та 2 494 грн 08 коп. у відшкодування понесених судових витрат (а.с. 19-20).

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 23.05.2019 у задоволенні заяви ОСОБА_3 від 18.04.2019 про скасування заочного рішення відмовлено.

На виконання зазначеного заочного рішення Деснянським районним судом м. Чернігова 01.07.2019 видано виконавчий лист.

Постановою старшого державного виконавця Деснянського відділу державної виконавчої служби міста Чернігів Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Мойсієнко Л.Д. про опис та арешт майна від 10.07.2019 накладено арешт на майно боржника ОСОБА_3 , а саме: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 92,7 кв.м (а.с. 15).

10.05.2019 приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Гребенюком С.М. був посвідчений шлюбний договір, у відповідності до п. 1.1 якого предметом цього договору є встановлення правового режиму майна між ними на період перебування в шлюбі та на випадок розлучення, який поширюється на майно, яке одна із сторін або Сторони набули під час шлюбу, або набудуть у майбутньому.

У відповідності до п. 2.3 шлюбного договору сторони домовилися, що в разі розірвання шлюбу поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя буде здійснено наступним чином: чоловіку буде належати 80% (вісімдесят відсотків) нерухомого майна, а дружині буде належати 20% (двадцять відсотків) нерухомого майна, що є спільною сумісною власністю подружжя (а.с. 91).

02 липня 2019 року за спільною згодою Чернігівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області було зареєстровано розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , актовий запис №243.

19.07.2019 ОСОБА_1 (чоловік боржника), з посиланням на шлюбний договір від 10.05.2019, звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на 4/5 частин трикімнатної житлової квартири площею 92,7 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 (справа № 750/8144/19).

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 09.10.2019 у справі № 750/8144/19, яке набрало законної сили 21.11.2019, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності задоволено; визнано за ОСОБА_1 право власності на 4/5 частин трикімнатної житлової квартири, площею 92,7 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 3 770,00 грн.

В обґрунтування вказаного рішення суду від 09.10.2019 покладено оспорюваний шлюбний договір.

Позивач вважає, що шлюбний договір був укладений з метою умисного зменшення ОСОБА_3 своєї частки у спільному майні подружжя та уникнення виконання грошового зобов`язання перед позивачем.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Згідно статті 93 СК України шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки. Шлюбним договором можуть бути визначені майнові права та обов`язки подружжя як батьків. Шлюбний договір не може регулювати особисті відносини подружжя, а також особисті відносини між ними та дітьми. Шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище. За шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Шлюбний договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується (стаття 94 СК України).

Відповідно до статті 97 СК України у шлюбному договорі може бути визначене майно, яке дружина, чоловік передає для використання на спільні потреби сім`ї, а також правовий режим майна, подарованого подружжю у зв`язку з реєстрацією шлюбу. Сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу. У шлюбному договорі сторони можуть передбачити використання належного їм обом або одному з них майна для забезпечення потреб їхніх дітей, а також інших осіб. Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства.

Шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених ЦК України (стаття 103 СК України).

Верховний Суд неодноразово вказував на недопустимість зловживання цивільними правами.

Так, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17 зроблено висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.

У постанові Верховного Суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц (провадження № 61-28761св18) зазначено, що, укладаючи 01 квітня 2015 року оспорюваний договір дарування, сторони були обізнані про наявність спору щодо квартири та про існування рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16 березня 2015 року, яким було припинено право власності фізичної особи на 1/6 частку спірного майна, отже, могли передбачити негативні наслідки для себе у випадку набрання цим рішенням законної сили. […] Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої-четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Скасовуючи рішення місцевого суду та задовольняючи первісний позов в частині визнання недійсним договору дарування, суд апеляційної інстанції дійшов правильного по суті висновку, що оспорюваний договір не направлений на реальне настання правових наслідків, а спрямований на встановлення перешкод у розпорядженні спірною квартирою. Тобто дії відповідача свідчать про недобросовісну поведінку, спрямовану на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав.

У постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц (провадження № 61-156св17) зроблено висновок, що згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поділ майна спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) виклала висновок, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й шлюбний договір) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів, що набрало законної сили.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що 19 вересня 2016 року між відповідачами було укладено шлюбний договір, за умовами якого у випадку поділу нерухомого майна, набутого подружжям за час шлюбу, більша частина цього майна залишається за ОСОБА_3 та визнається її особистою приватною власністю.

Встановивши що:

- заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22.03.2019 у справі №750/2049/19, яке набрало законної сили 25.06.2019, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 20.03.2018 в сумі 9 000 доларів США, а також 5 000 грн у відшкодування завданої моральної шкоди та 2 494 грн 08 коп. у відшкодування понесених судових витрат;

- на виконання зазначеного заочного рішення Деснянським районним судом м. Чернігова 01.07.2019 видано виконавчий лист.;

- постановою старшого державного виконавця Деснянського відділу державної виконавчої служби міста Чернігів Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Мойсієнко Л.Д. про опис та арешт майна від 10.07.2019 накладено арешт на майно боржника ОСОБА_3 , а саме: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 92,7 кв.м;

- ОСОБА_3 була обізнана про свої невиконані зобов`язання за договором позики від 20.03.2018 та стягнення боргу судовим рішенням (18.04.2019 звернулася до суду із заявою про скасування заочного рішення про стягнення боргу);

- 10.05.2019 між відповідачами укладено шлюбний договір;

- 02.07.2019 за спільною згодою Чернігівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області було зареєстровано розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ;

- 19.07.2019 ОСОБА_1 (чоловік боржника), з посиланням на шлюбний договір від 10.05.2019, звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на 4/5 частин трикімнатної житлової квартири, площею 92,7 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 (справа № 750/8144/19), суд дійшов висновку, що оспорюваний шлюбний договір направлений на недопущення звернення стягнення на нерухоме майно боржника, що вочевидь не можна визнати добросовісними діями.

Суд звертає увагу, що після накладення арешту постановою старшого державного виконавця Деснянського відділу державної виконавчої служби міста Чернігів Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Мойсієнко Л.Д. про опис та арешт майна від 10.07.2019 на спірну квартиру, відповідачі не маючи можливості розпорядитися квартирою і будучи зацікавленими в уникненні звернення стягнення на неї (чи її частину), використали механізм укладення шлюбного договору для створення правового підґрунтя зміни власника квартири на шкоду ОСОБА_2 як кредитору. При цьому, шлюбний договір від 10.05.2019 дійсно не є правочином по відчуженню майна (квартири), яке після 10.07.2019 і не могло бути відчужене з огляду на накладений на нього арешт, однак саме цей договір вже у липні 2019 був використаний ОСОБА_1 , як підстава звернення до суду із позовом про визнання права власності на частину квартири.

Щодо преюдиційності судових рішень в справі № 750/8144/19 суд виходить з наступного.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) вказано, що преюдиційність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акту. У цивільній справі № 750/8144/19 вирішувались вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину квартиру в порядку поділу спільного майна подружжя.

ОСОБА_2 не брала участі у розгляді судом справи № 750/8144/19, в межах якої вимоги щодо визнання шлюбного договору недійсним не заявлялись і не вирішувались.

При цьому, до вирішення судом вимог про визнання шлюбного договору недійсним діяла презумпція правомірності цього правочину, передбачена статтею 204 ЦК України.

Такі висновки суду, з урахуванням встановлених обставин, узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 263/16179/18, від 31 березня 2021 року у справі № 645/6560/18, від 18 березня 2021 року у справі № 185/11584/19 та від 15 березня 2021 року у справі № 754/14704/19-ц.

Саме таких висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 02.06.2021 № 367/3276/19 (провадження № 61-15781ск20), зазначивши також, що здійснене судом апеляційної інстанції застосування положень статті 234 ЦК України не суперечить висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 06 березня 2019 року по справі № 317/3272/16-ц, підстави для відступу від цих висновків відсутні. Врахував, що, переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, ухвалені у справі № 317/3272/16-ц Верховний Суд виходив у тому числі із неможливості використання учасниками цивільного обороту поділу майна для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

За таких обставин, враховуючи положення статті 234 ЦК України, суд доходить висновку про обґрунтованість доводів ОСОБА_2 щодо спрямованості оспорюваного шлюбного договору на уникнення ОСОБА_3 виконання зобов`язань по сплаті боргу, а тому позовні вимоги належить задовольнити в повному обсязі, визнавши правочин від 10.05.2019 недійсним вцілому, оскільки, з врахуванням вимог статті 217 ЦК України та встановлених обставин справи, суд переконаний, що даний шлюбний договір не був би вчинений без включення до нього пункту 2.3, яким відповідачами встановлено правовий режим нерухомого майна (80% чоловіку, 20% дружині).

Щодо розподілу судових витрат суд виходить з наступного.

За змістом статті 137 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом ЦПК України) витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Це підтверджується і такими нормами ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу вважала за необхідне надати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких позивач має заперечення.

Правничу допомогу позивачеві надавав адвокат Водолагін С.М. Згідно квитанцій до прибуткового касового ордера № 01/09 від 20.09.2021, № 01/10 від 14.10.2021 та № 01/11 від 01.11.2021 позивач сплатила адвокату 9 000,00 грн за надання правничої допомоги, яка, враховуючи необґрунтованість заперечень представника відповідача ОСОБА_1 , підлягає стягненню з відповідачів

Також, відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору.

Керуючись статтями 12, 13, 76-81, 137, 141, 258, 259, 263-265, 273, 352-354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання недійсним шлюбного договору задовольнити.

Визнати недійсним шлюбний договір від 10.05.2019, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Гребенюком Сергієм Миколайовичем, зареєстрований в реєстрі за № 389.

Стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 по 4 500 грн 00 коп. (чотири тисячі п`ятсот гривень 00 копійок) з кожного у відшкодування витрат на оплату правничої допомоги.

Стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 по 454 грн 00 коп. (чотириста п`ятдесят чотири гривні 00 копійок) з кожного у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 .

Третя особа: приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Гребенюк Сергій Миколайович, місцезнаходження місця праці: вул. Шевченко, 32, м. Чернігів.

Суддя