Провадження № 2/638/2450/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2021 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Семіряд І.В.,

за участю секретаря Подосокорської А.О.,

за участю

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частку квартири, що є спільної сумісної власністю,-

ВСТАНОВИВ:

09.11.2020 позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом. В обгрунтування якого вказав, що 30.04.2005 між ним та відповідачем укладено шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_5 . Під час шлюбу відповідач з 2006 по 2017 здійснювала догляд за дітьми, а тому ніде не працювала, підприємницьку діляьність не здійснювала. У 2017 відповідач влаштувалась на роботу у ТОВ «Трейдкомплект», а потім працевлаштувалась на державну службу. Позивач з 22.07.2002 по 27.01.2017 здійснював підприємницьку діяльність, матеріально забезпечував дружину та дітей. 23.08.2011 під час шлюбу сторонами придбана трьокімнатна квартира, право власності на яке було зареєстроване за відповідачем. Рішенням суду від 30.05.2018 шлюбу розірвано. Право на частку квартири відповідач не визнає. Позивач зазначає, що майно набуте під час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. У зв`язку з чим ОСОБА_1 просить визнати кв. АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину зазначеної квартири. Стягнути понесені судові витрати.

21.12.2021 відповідач ОСОБА_3 , подала відзив на позов, у якому зазначає, що у спірній квартирі зареєстрована та мешкає з дітьми. Окрім витрат на дітей , вона самостійно сплачує заняття англійської мови. Дитина ОСОБА_4 страждає на хронічне захворювання, має потребу у постійному користуванні лінзами, вартість яких становить 880 грн. Грошових коштів , що час від часу надає позивач не достатньо для задоволення мінімальних потреб. Рішенням суду з позивача стягнуті аліменти, але ОСОБА_1 ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо матеріального забезпечення своїх дітей. Заборгованість позивача на утримання дітей становить 99227,23 грн. у зв`язку з чим відповідач просить задовольнити позов частково, відступити від засад рівності часток подружжя, у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати право власності за ОСОБА_1 на 1/5 частину квартири, 4/5 частин квартири залишити у приватній власності ОСОБА_3 .

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 зазначив, що позов просить задовольнити, з підстав, викладених у ньому. Відмовити відповідачу у відступлення від засад рівності часток подружжя.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 просив відступити від засад рівності часток, задовольнити позов частково, відступивши від рівності часток подружжя.

Суд, вислухавши позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Відповідно до приписів ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи розпоряжаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 30.05.2018.

Від шлюбу у сторін народилось двоє дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що ОСОБА_3 належить квартира АДРЕСА_1 . З цього ж витягу вбачається, що квартира придбана ОСОБА_8 на підставі договору купівлі продажу від 04.08.2011.

Сторонами не оспорюється, що квартира придбана під час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України, ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності.

Згідно з ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

За положенням ч.4 ст.65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Статтями 69-71 СК України визначено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання (п.23).

Крім того, в п.25 постанови роз`яснено, що вирішуючи питання про поділ неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч.4,5 ст.71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК України, за умови звернення одного з подружжя до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно в їх спільній частковій власності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено правовий висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

При цьому, суд виходить з того, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком.

Таким чином, суд вважає встановленим та доведеним, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, оскільки придбана ними в період шлюбу та за спільні кошти, незалежно від того, що оформлена та зареєстрована за відповідачем.

Обставин, які б свідчили про те, що спірна квартира є особистою власністю однією із сторін, судом не встановлено.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Обов`язок, передбачений статтями 12, 81 ЦПК, стосовно доведення обставин, які вказували б на наявність підстав, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, у такому випадку покладається на особу, яка ініціює питання про збільшення частки у спільному сумісному майні подружжя.

Звертаючись до суду з заявою про відступлення від засади рівності часток подружжя відповідач посилається на те, що позивач має заборгованість зі сплати аліментів та надає два розрахунки заборгованості по сплаті аліментів ОСОБА_1 .

В свою чергу позивач, заперечуючи проти вимог ОСОБА_3 щодо відступлення від засад рівності часток подружжя, надав копії квитанцій, якими позивач перераховував відповідачу грошові кошти, при цьому в графі «призначення платежу» зазначено: «аліменти», «переказ на карту», «оплата за лінзи Єгора».

Аналізуючи наведені норми права та надані сторонами докази, суд вважає, що оскільки належних та допустимих доказів для відступлення від рівності часток, передбаченого статтею 70 СК України не надано, підстав відступати від рівності часток не має. Наявність заборгованості за аліментами за розрахунком, наданим державним виконавцем в даному випадку не є підставою для відступлення від рівності часток при поділі майна подружжя, оскільки позивачем, в свою чергу, надано квитанції, якими перераховував кошти ОСОБА_3 в той період коли виникла заборгованість, що є підставою для захисту порушених прав як з боку позивачки, так і з боку відповідача.

Таким чином, спірне нерухоме майно, набуте сторонами за час зареєстрованого шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу між ними у рівних частках. Підстави для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до частини третьої статті 70 СК України відсутні.

Враховуючи викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 7, 11, 12, 13, 19, 81, 133, 141, 158, 175, 263, 264, 265 ЦПК України, ст.ст. ст. ст. 60-63, 69-70 СК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частку квартири, що є спільної сумісної власністю задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , загальна площа 70,2 кв.м.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальна площа 70,2 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору за подання позовної заяви у розмірі 5614,70 грн, сплачену суму судового збору за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 840,80 грн, а всього 6455 (шість тисяч чотириста п`ятдесят п`ять) грн 50 коп.

До визначення Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до або через Харківський апеляційний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 24.12.2021.

Сторони:

Позивач- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований АДРЕСА_2

Відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована АДРЕСА_3 .

СУДДЯ: І.В. СЕМІРЯД