Справа № 643/2561/21
Провадження № 2-з/643/41/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.03.2021

Суддя Московського районного суду м. Харкова Олійник О.О. розглянувши без повідомлення учасників справи заяву позивача ТОВ Євпропартнер фінанс, про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ТОВ Євпропартнер фінанс до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

ТОВ «Європартнер Фінанс» звернулось до суду з позовом, в якому просить стягнути на його користь з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 6/4/16/2008/840-К/285 від 01.09.2008 року у розмірі 594 653,66 грн.; понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 7081,57 грн.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 16.02.2021 відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, судове засідання призначено на 12.03.2021 року.

01.03.2021 року позивачем було подано до суду заяву про забезпечення позову, відповідно до змісту якої позивач просить суд:

- накласти арешт на частку ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування необхідності вжиття заходів забезпечення позову позивач вказує на те, що між ОСОБА_1 та ПАТ Надра банк 01.09.2008 року був укладений кредитний договір № 6/4/16/2008/840-К/285.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між сторонами був укладений договір іпотеки № 6/4/16/2008/980-І/286 від 01.09.2008 року, згідно з яким іпотекодавець, з метою забезпечення виконання зобов`язання, що витікає з кредитного договору, передав, а іпотекодержатель прийняв в іпотеку нерухоме майно - житловий будинок АДРЕСА_2 .

Станом на даний час право вимоги до ОСОБА_2 за вищезазначеними договорами має ТОВ Європартнер фінанс.

Ціна позову становить 594 653,66 грн.

Ринкова вартість житлового будинку АДРЕСА_2 , загальною площею 42,8 кв.м., станом на 25 січня 2021 року, склала 134 700,00 грн, що майже в 4,5 рази менше, ніж сума заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 6/4/16/2008/840-К/285, яку просить стягнути позивач та в 16 разів менша ніж загальна заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором.

Позивач стверджує, що існує ймовірність невиконання судового рішення у майбутньому або виникнення складнощів під час його виконання, тому для забезпечення можливості реального виконання рішення суду, у разі задоволення позовних вимог позивача та для забезпечення ефективного захисту прав позивача, на час розгляду справи, необхідно вжити заходи забезпечення позову, які вказані в його заяві.

Також, заявник вважає, що ОСОБА_1 в процесі розгляду справи № 643/2561/21 може відчужити наявну у нього частку у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_3 на користь третіх осіб, зокрема іншого співвласника квартири - ОСОБА_3 , що фактично унеможливить реалізацію судового рішення, з огляду на відсутність у боржника іншого майна чи коштів на яке, у випадку задоволення позову, можливо буде звернути стягнення, у звязку з чим, на думку ТОВ Європартнер фінанс, існує необхідність у вжитті заходів забезпечення позову, задля недопущення ситуації унеможливлення виконання судового рішення у майбутньому.

До заяви надано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до якого ОСОБА_1 є власником вказаної квартири на праві спільної сумісної власності, на яку позивач просить накласти арешт, копія паспорту ОСОБА_1 , копія РНОКПП, а також раніше надавався звіт про оцінку квартири, яка була зроблена суб`єктом оціночної діяльності, відповідно до якої вартість вказаної квартири становить 387 300,00 грн.

Розглянувши подану Позивачем заяву про забезпечення позову, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви з наступних підстав.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 ЦПК України заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно ч. 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Види заходів забезпечення позову визначені ч. 1 ст. 150 ЦПК України.

Зокрема, згідно п. 1, 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, а також забороною вчиняти певні дії.

Згідно ч. 3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Заявник посилається на той факт, що існує ймовірність невиконання судового рішення в майбутньому або виникнення складнощів під час його виконання, однак жодних доказів які б вказували на те, що в майбутньому існує ймовірність невиконання або утруднення виконання судового рішення до заяви надано не було.

Також не надано доказів того, що ОСОБА_1 буде, в процесі розгляду справи, вживати заходів щодо відчуження своєї частки у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_3 .

Крім того, суд повинен перевірити відповідність виду забезпечення позову, які просить застосувати особа, котра звернулась з такою вимогою, позовним вимогам.

Судом встановлено, що позов стосується стягнення заборгованості за кредитним договором, тобто позов про стягнення грошових коштів. Крім того, даний кредитний договір був забезпечений іншим майном відповідача, а саме житловим будинком АДРЕСА_2 , загальною площею 42,8 кв.м., який був ним переданий в іпотеку для забезпечення виконання вказаного кредитного договору.

Тобто безпосередньо квартири АДРЕСА_1 , яка перебуває у власності відповідача, позовні вимоги не стосуються.

Позивач, на підтвердження своїх вимог, надав Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 21.01.2021 року, відповідно до якої квартира на яку просить накласти арешт є у спільній сумісній власності. Розмір часток у праві спільної сумісної власності не визначений.

Розмір частки ОСОБА_1 у спільній власності не визначений, ідеальна частка ОСОБА_1 із спільної сумісної власності не виділялася, даних щодо розміру його частки суду не надано, а тому суд позбавлений можливості накласти арешт на частку ОСОБА_1 у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_3 , оскільки у суду відсутні відомості про дані що такое виділення відбулося та про розмір такої частки.

Право власності на квартиру було зареєстровано 11.12.2018 року Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального Виконавчого комітету Харківської міської ради.

При перевірці місця проживання особи відповідача, у відповідності до ч. 8 ст. 187 ЦПК України, на запит суду була отримана Довідка про зареєстрованих у житловому приміщення осіб від 16.02.2021 року, відповідно до якої у даній квартирі АДРЕСА_3 , з 14.11.2006 року проживають дві особи: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Будинок готельного типу, тобто є гуртожитком.

Оскільки квартира належить ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності, частки їх не виділені, то суд позбавлений можливості накласти арешт саме на частку ОСОБА_1 у спільному сумісному майні, у звязку з тим, що розмір його частки не визначений та не виділений у порядку, який передбачений чинним законодавством.

Так, згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 371 ЦК України, кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред`явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї, крім випадків, установлених законом.

За таких обставин, суд дійшов висновку, щодо відсутності підстав для забезпечення позову шляхом накладення арешту на частку у праві спільної сумісної власності, оскільки така частка не є виділеною.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову"розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку з застосуванням відповідних заходів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Також позивач не надав жодних доказів того факту, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

За таких обставин, не може бути задоволено клопотання про забезпечення позову, якщо заявник не надав докази, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до наслідків, зазначених в ч.2 ст. 149 ЦПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України - Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 22.02.2005 року у справі «Новоселецький проти України» зазначив, що стаття 1 Протоколу N 1, яка спрямована в основному на захист особи від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу приймати деякі необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (див. рішення "Броньовський проти Польщі" [GC], N 31443/96, п. 143, CEDH 2004-...). У кожній справі, в якій іде мова про порушення вищезгаданого права, Суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар (див. рішення "Спорронг та Лонрот проти Швеції" ( 980_098 ), від 23 вересня 1982 року, серія А, N 52, стор. 26, п.69).

В рішенні від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що втручання у право особи, захищене статтею 1 Першого протоколу, має бути виправданим. У цьому зв`язку Суд знову наголошує на необхідності підтримання "справедливої рівноваги" між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи. Необхідну рівновагу не буде забезпечено, якщо відповідна особа несе "особистий і надмірний тягар" (див. рішення у справі Брумареску, п. 78).

Враховуючи наведене та розглядаючи заяву про забезпечення позову на підставі наданих заявником доказів, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, зазначених в заяві.

Одночасно суд роз`яснює заявникові, що останній не позбавлений права повторно звернутись до суду з заявою про забезпечення позову, у разі наявності для цього підстав, які не були предметом дослідження під час розгляду цієї заяви.

Керуючись ст. 149-153, 258-261, 353-354 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви позивача ТОВ Євпропартнер фінанс про забезпечення позову шляхом накладення арешту на частку ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 в цивільній справі № 643/2561/21 за позовом ТОВ Євпропартнер фінанс до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Московський районний суд м. Харкова протягом п`ятнадцяти днів з дня складення ухвали. Учасник справи, якому ухвалу суду не було вручено у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених участині другійстатті 358 Цивільного процесуального кодексу України. Строк апеляційного оскарження продовжується на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя Олійник О.О.