ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2021 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А,

при секретарі Слуцькій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 09 листопада 2020 року по справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Науково-виробниче об`єднання «Созидатель» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по оплаті за житлово-комунальні послуги,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2018 року ПрАТ «Науково-виробниче об`єднання «Созидатель» звернулось до суду з даним позовом, посилаючись на те, що він є надавачем комунальних послуг мешканцям житлового будинку АДРЕСА_1 . З відповідачем ОСОБА_1 , яка є користувачем квартири АДРЕСА_2 у цьому будинку, 01 вересня 2006 року укладений договір на постачання теплової енергії та гарячого водопостачання, а 01 жовтня 2006 року укладений договір про надання послуг з утримання житлового будинку, споруд та прибудинкової території. Відповідач має заборгованість за спожиті послуги станом 01 червня 2018 року в сумі 45331,38 грн. 17 серпня 2018 року Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська було видано наказ про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості, але ухвалою суду від 10 вересня 2018 року його було скасовано та роз`яснено право на звернення до суду з такими вимогами у порядку позовного провадження. Відповідач зобов`язана щомісячно оплачувати надані позивачем житлово-комунальні послуги за встановленими тарифами. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тому позивач, уточнивши позовні вимоги, просив стягнути на свою користь з відповідача заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги в сумі 36579,71 грн., втрати, у зв`язку з інфляцією в сумі 12766,90 грн., пеню в розмірі 90,88 грн., 3% річних в сумі 5022,33 грн., а всього 54459,82 грн. (а.с. 1-4, 142 т.1).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 листопада 2020 року, з врахуванням ухвали цього ж суду від 20 травня 2021 року про виправлення описки, позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Науково-виробниче об`єднання «Созидатель» заборгованість за житлово-комунальні послуги в розмірі 36579,71 грн., яка утворилася з 01 липня 2015 року по 01 березня 2020 року (включно). В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Науково-виробниче об`єднання «Созидатель» судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1183,51 грн. (а.с. 170-177, 235-236 т.1).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується, зокрема, письмовою розпискою представника ПрАТ «НВО «Созидатель» - Тиханкову С.О. від 26.10.2021 року (а.с. 15 т.2), а також рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки відповідачці (а.с. 19 т.2).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та зміни оскаржуваного рішення в частині правового обґрунтування часткового задоволення позову, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що відповідач ОСОБА_1 набула право власності на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 87,4 кв.м., на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради 25.01.2006 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.06.2018 року №126917917 (а.с. 19-20 т.1).

23 червня 2015 року відповідач подарувала 1/2 частку вказаної квартири, згідно договору дарування №474, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мазур Я.В., неповнолітній ОСОБА_2 , 2005 року народження (а.с. 19 т.1).

Згідно копії довідки №1191 від 28.11.2016 року, виданої АТ «НВО «Созидатель», у квартирі АДРЕСА_3 зареєстрована відповідач зі складом сім`ї: ОСОБА_3 , 1975 року народження, ОСОБА_4 , 1994 року народження, та ОСОБА_2 , 2005 року народження (а.с. 18 т.1).

Відповідачка зареєстрована у вказаній вище квартирі з 20.07.2007 року, що підтверджується відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 16.11.2018 року (а.с. 34 т.1).

Між АТ «НВО «Созидатель» і ОСОБА_5 01 вересня 2006 року було укладено договір на постачання теплової енергії та гарячого водопостачання, за умовами якого позивач зобов`язався надавати споживачеві вчасно та відповідної якості послуги з постачання теплової енергії та гарячого водопостачання на об`єкті споживача у вказаному вище будинку, а споживач зобов`язується своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки та на умовах, передбачених договором (а.с. 9-11 т.1).

Також 01 жовтня 2006 року між сторонами було укладено договір №41 про надання послуг з утримання житлового будинку, споруд та прибудинкової території, відповідно до умов якого позивач зобов`язується забезпечити обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 і прибудинкової території, а також надання комунальних і інших послуг, з метою створення необхідних умов проживання в будинку споживачу і проживаючим з нею особам, а відповідач зобов`язалась брати участь у витратах на виконання зазначених робіт пропорційно загальної площі своєї квартири, а також сплачувати комунальні та інші послуги (а.с. 6-8 т.1).

Згідно статуту ПрАТ «НВП «Созидатель», затвердженого рішенням загальних зборів від 22 квітня 2011 року, ПрАТ «НВП «Созидатель» є правонаступником АТЗТ «Науково-виробниче підприємство «Созидатель» (а.с. 24-26).

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачкою зобов`язань за вказаними вище договорами щодо своєчасної сплати отриманих комунальних послуг за адресою по АДРЕСА_4 , за період з 01.07.2015 року по 01.03.2020 року утворилась заборгованість в розмірі 36579,71 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості та випискою з особового рахунку № НОМЕР_2 (а.с. 143, 144 т.1).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року №1875-ІV, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України №1875-ІV), залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Згідно із п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України №1875-ІV, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року №2189-VIII (далі Закон України №2189-VIII, введений в дію 01.05.2019 року), предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України №2189-VIII, комунальні послуги це послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Відповідно до ст. 9 Закону України №2189-VIII, споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг (частини 1, 3 статті).

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України №2189-VIII, індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Аналіз вищезазначених норм дає підстави для висновку про те, що споживачі зобов`язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати комунальних послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними за згоди постачальника послуг. За таких обставин зобов`язання відповідачів оплатити надані їм комунальні послуги виникає на підставі закону з узгоджених дій постачальника і споживача послуг.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15, постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №750/12850/16-ц, постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі №642/2858/16, які на підставі ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховуються судом.

Разом з тим, у статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII, зокрема передбачене право споживача одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів (п. 1 ч. 1 статті), при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 2 статті 7 цього Закону обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені відповідними договорами.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 01 вересня 2020 року у справі №686/6276/19 (провадження №61-3604 св 20).

Враховуючи викладене, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши, що відповідач є власником квартири АДРЕСА_3 та проживає у ній з 20.07.2007 року; враховуючи користування ОСОБА_5 комунальними послугами з постачання гарячої води, з утримання житлового будинку, прибудинкової території та споруд; встановивши неналежне виконання останньою своїх зобов`язань щодо своєчасної повної оплати наданих їй послуг, - колегія дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за надані послуги з обслуговування та утримання будинку та прибудинкової території, а також постачання гарячої води у розмірі 36579,71 грн. за період з 01.07.2015 року по 01.03.2020 року.

У відзиві на позовну заяву відповідач просила застосувати строк позовної давності (а.с. 64 т.1).

Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, спеціальна позовна давність в один рік встановлено п.1 ч.2 ст.258 ЦК України відносно неустойки.

Згідно із ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

За положеннями ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Відповідно до частин 3, 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до виписки з особового рахунку № НОМЕР_2 , відповідач здійснювала частково оплату наданих ій послуг, зокрема, у грудні 2015 року, у червні 2016 року, у січні 2017 року, у листопаді 2017 року (а.с. 144, 145 т.1).

Виходячи з викладеного, приймаючи до уваги, що заборгованість за надані комунальні послуги позивачем нараховано за період з 01.07.2015 року по 01.03.2020 року; з даним позовом ПрАТ «Науково-виробниче об`єднання «Созидатель» звернулось 30.10.2018 року, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції місцевого суду на першому аркуші позовної заяви (а.с. 1 т.1); приймаючи до уваги, що відповідачка систематично здійснювала часткову оплату наданих комунальних послуг, що свідчить про визнання нею свого боргу та переривання перебігу строку позовної давності, позивачем не пропущено загальний трирічний строк позовної давності до вимог про стягнення основної заборгованості за надані житлово-комунальні послуги.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія звертає увагу, що рішення місцевого суду, згідно змісту апеляційної скарги, оскаржене лише в частині задоволених позовних вимог, тому суд апеляційної інстанції справу в частині відмови у стягненні на користь позивача втрат, у зв`язку з інфляцією, пені та 3% річних не переглядає, згідно вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не було надано усіх необхідних відомостей про дійсні складові, які враховувались при розрахунку вартості житлово-комунальних послуг, не свідчить про відсутність обов`язку сплати відповідачем заборгованості за надані послуги.

Розрахунок заборгованості, складений позивачем, апелянтом не спростовано, клопотань про витребування відповідних доказів судом - не заявлено.

Апеляційним судом встановлено, що в мотивувальній частині оскаржуваного рішення судом першої інстанції помилково вказано, що наявна заборгованість відповідачки перед позивачем у розмірі 54459,82 грн., яка утворилася з 01 липня 2015 року по 01 березня 2019 року (а.с. 176). Разом з тим, в резолютивній частині оскаржуваного рішення місцевим судом правильно зазначено розмір заборгованості - 36579,71 грн. за період з 01 липня 2015 року по 01 березня 2020 року (включно) (а.с. 177). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2021 року про виправлення описки зазначені вище розбіжності не усунуто (а.с. 235-236 т.1). Тому оскаржуване рішення підлягає зміні в частині правового обґрунтування часткового задоволення позову, в іншій частині рішення необхідно залишити без змін.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, оскаржуване рішення підлягає зміні в частині правового обґрунтування часткового задоволення позову, в іншій частині рішення необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 листопада 2020 року, з врахуванням ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2021 року про виправлення описки, змінити в частині правового обґрунтування часткового задоволення позову.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова