Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Матвієнко Ю.О., суддів Мельника Я.С., Гуля В.В., розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу судді Дарницького районного суду м. Києва від 07 травня 2021 року про повернення скарги ОСОБА_1 на рішення, дії (бездіяльність) державного виконавця,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва зі скаргою на рішення, дії (бездіяльність) державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Степанової Аліни Володимирівни під час виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва у справі № 753/18372/15 від 28.10.2015 року, в якій просив суд:

- скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 17.06.2016 року (виконавче провадження № 50623203);

- скасувати постанову про розшук майна боржника від 30.08.2017 року (виконавче провадження № 50623203);

- скасувати постанову про стягнення виконавчого збору від 10.10.2018 року (виконавче провадження № 50623203);

- зняти арешт з усього майна ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 );

- зняти обтяження нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, накладене державним реєстратором Білан Ю.С., Дарницький районний відділ державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві, м. Київ, номер запису обтяження: 16917170 (спеціальний розділ);

- виключити запис про ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) з Єдиного реєстру боржників.

Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 07 травня 2021 року скаргу повернуто заявнику на підставі п. 2 ч. 4 ст. 185 ЦПК України.

Не погоджуючись з ухвалою суду про повернення скарги, ОСОБА_1 подав на неї апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив ухвалу скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про задоволення скарги та скасування ухвали, виходячи з наступного.

Повертаючи скаргу ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що скаржником порушено правила об`єднання вимог, оскільки у скарзі об`єднано вимоги, які належить розглядати за правилами різного судочинства (цивільного та адміністративного), а тому, застосовуючи аналогію закону, на підставі п.2 ч.4 ст.185 ЦПК України повернув скаргу скаржнику.

Проте, колегія суддів не може в повній мірі погодитись з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Розділ VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» передбачає можливість звернення сторін виконавчого провадження до суду, який видав виконавчий документ зі скаргою на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Скарга має відповідати загальним вимогам щодо форми та змісту позовної заяви, передбаченим положеннями ЦПК України, та містити відомості, зазначені у частині четвертій статті 74 Закону «Про виконавче провадження».

Таким чином, звернення до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність виконавця є формою звернення за судовим захистом на стадії виконання судового рішення, тому до скарги, яка подається відповідно до статті 447 ЦПК України, застосовуються загальні вимоги (правила) щодо форми та змісту позовної заяви.

Це пояснюється тим, що розділ VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» це окремий вид судового провадження, який містить у собі окремий процесуальний режим розгляду справ, а тому, до скарг, якими ініціюється початок провадження у справі на дії виконавця, застосовуються загальні положення позовного провадження.

Учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб (ч.1 ст.287 КАС України).

Крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб держаної виконавчої служби, визначеного нормами процесуального законодавства, відповідні спеціальні норми встановлені Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно вимог ч.1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Частиною 2 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

З урахуванням вищезазначеного можна дійти висновку, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладення штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані. До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладення штрафу, як виконавчих документів в окремому провадженні.

Таким чином, Законом України «Про виконавче провадження» встановлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з якими відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі №921/16/14-г/15, від 03 жовтня 2018 у справі №320/7888/16-ц, від 17 жовтня 2018 року у справі №826/5195/17, від 16 січня 2019 року у справі №910/22695/13, від 07 лютого 2019 року у справі №927/769/16, від 16 жовтня 2019 року у справі №1940/1957/18, від 15 січня 2020 року у справі №1.380.2019.001073.

Статтею 186 ЦПК України визначені підстави для відмови у відкритті провадження у справі.

Згідно п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Судом першої інстанції було вірно встановлено, що боржник ОСОБА_1 об`єднав у своїй скарзі вимоги, які повинні розглядатися в порядку різного судочинства, а саме: про скасування постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження, скасування постанови про розшук майна боржника, зняття арешту з усього майна ОСОБА_1 , зняття обтяження нерухомого майна - в порядку, визначеному нормами розділу VII ЦПК України, а про скасування постанови про стягнення виконавчого збору та про виключення запису щодо ОСОБА_1 з Єдиного реєстру боржників - в порядку адміністративного судочинства.

Разом з тим, суд першої інстанції, повертаючи скаргу за аналогією закону та посилаючись на п.2 ч.4 ст.185 ЦПК України, не врахував, що ОСОБА_1 з вимогами про скасування постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження, скасування постанови про розшук майна боржника (ВП № 50623203), зняття арешту з усього майна ОСОБА_1 та зняття обтяження нерухомого майна має право звернутися до суду зі скаргою саме у порядку, визначеному розділом VII ЦПК України, а отже, суд повинен був вирішити питання про наявність підстав для призначення скарги до розгляду в порядку та строки, визначені процесуальним законом.

А щодо вимог скарги про про скасування постанови про стягнення виконавчого збору (ВП № 50623203) та про виключення запису щодо ОСОБА_1 з Єдиного реєстру боржників, суд першої інстанції повинен був застосувати п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України.

Таким чином, суд першої інстанції не дав належної оцінки вищенаведеним обставинам, в зв`язку із чим висновок суду про повернення скарги з підстав, передбачених п. 2 ч. 4 ст. 185 ЦПК України, є необґрунтованим та передчасним.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Згідно з позицією ЄСПЛ основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечено можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і держава не повинна чинити правових чи практичних перешкод для здійснення цього права.

Так, у справі «Bellet v. France» Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Оскільки ухвала судді Дарницького районного суду м. Києва від 07 травня 2021 року про повернення скарги постановлена з порушенням норм процесуального права, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню в порядку, визначеному ст. 379 ЦПК України, з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргуОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу судді Дарницького районного суду м. Києва від 07 травня 2021 року - скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач:

Судді: