Дата документу 21.12.2021 Справа № 335/8239/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №335/8239/21 Головуючий у 1 інстанції: Стеценко А.В.
Провадження № 22-ц/807/3815/21 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«21» грудня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01 вересня 2021 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця, заінтересована особа: стягувач Акціонерне товариство «ВТБ Банк», Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро),

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на бездіяльність державного виконавця, заінтересована особа: стягувач АТ «ВТБ Банк», Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).

В обґрунтування вимог зазначив, що він є власником 5/6 частин квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

В грудні 2019 року з інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно йому стало відомо про те, що на зазначену квартиру постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГУЮ у Запорізькій області Кохненко Є.С. в межах виконавчого провадження № 28958059, з виконання виконавчого листа № 2-639/2010 від 18.05.2011 року, виданого Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя.

Згідно з виконавчим листом з нього стягнуто на користь ВАТ «ВТБ Банк» заборгованість по кредиту в загальній сумі 3 858 453,29 грн., судовий збір в сумі 1700 грн. та витрати на ІТЗ у сумі 120 грн.

Згідно з відповіддю Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) 26.06.2014 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого листа стягувачеві у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21.04.1999 року в редакції, чинній на момент винесення постанови. Матеріали виконавчого провадження знищені у зв`язку з закінченням строку зберігання.

Оскільки виконавче провадження завершене, строк пред`явлення до виконання виконавчого листа сплив, матеріали виконавчого провадження знищені, він звертався до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень У Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) із заявами про зняття арешту з зазначеного вище майна, проте отримав відмову виконуючого обов`язки начальника відділу примусового виконання рішень з посиланням на необхідність внесення на депозитний рахунок відділу суму коштів у розмірі 4 246 472 грн. для зняття арешту, яка складається із суми заборгованості та суми виконавчого збору. Докази прийняття постанови про стягнення виконавчого збору або існування окремого виконавчого провадження щодо стягнення виконавчого збору відсутні.

Стягувач за виконавчим листом АТ «ВТБ Банк» перебуває у стані припинення.

Він позбавлений можливості вільно розпоряджатись своїм майном через накладення на нього арешту.

Вважав бездіяльність державного виконавця, яка полягає у відмові зняти арешт у виконавчому провадженні № 28958059, яке завершене, строк пред`явлення виконавчого листа сплив, матеріали виконавчого провадження знищені, без оплати на депозитний рахунок відділу непідтвердженої суми є необґрунтованою та незаконною.

На підставі зазначеного просив визнати неправомірною бездіяльність виконуючого обов`язки начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) щодо не зняття арешту та заборони відчуження з його майна; зобов`язати виконуючого обов`язки начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень У Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) зняти арешт та заборону відчуження з його майна, накладеного у виконавчому провадженні № 28958059, вчинити дії по виключенню запису про обтяження № 11670443 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, внесеного на підставі постанови про арешт майна боржника № 28958059, виданої 30.09.2011 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГУЮ у Запорізькій області Кохненко Є.С.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01 вересня 2021 року в задоволенні скарги відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неврахування судом першої інстанції правової позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 27.03.2020 року у справі №817/928/17, правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові від 111.03.2020 року у справі №2540/3203/18, знищення матеріалів виконавчого провадження, відсутність заперечень з боку стягувача, закінчення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, відсутність виконавчих проваджень щодо нього, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив скасувати ухвалу суду та прийняти нову постанову про задоволення скарги.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

За приписами ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, у Відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізької області перебувало виконавче провадження №28958059 з примусового виконання виконавчого листа, виданого 18.05.2011 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя у справі №2-639/10 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «ВТБ Банк» в особі Запорізької філії ВАТ «ВТБ Банк» заборгованості по кредиту в загальній сумі 3 858 453,29 грн., судового збору в сумі 1700грн., витрат на ІТЗ у сумі 120 грн., боржником у якому є скаржник ОСОБА_1 26 червня 2014 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктом 3 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції на момент вчинення відповідної виконавчої дії (тут і далі - у відповідній редакції), у зв`язку з відсутністю майна і доходів у боржника. Законодавець надає вичерпний перелік випадків зняття арешту, який накладений у виконавчому провадженні, зокрема і випадок, коли виконавче провадження є закінченим. Однак, повернення виконавчого листа стягувачу у зв`язку із відсутністю майна і доходів у боржника, а також знищення виконавчого провадження за закінченням строків зберігання не є згідно вимог закону закінченням виконавчого провадження. Постанова про арешт майна боржника не була скасована, оскільки боржником не було сплачено борг, виконавчий збір, судовий збір та витрати на проведення виконавчих дій.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно даних єдиного державного реєстру виконавчих проваджень у Відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізької області перебувало виконавче провадження № 28958059 з примусового виконання виконавчого листа, виданого 18.11.2011 року Орджонікідзевським судом м. Запоріжжя, у справі №2-639/10 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «ВТБ Банк» в особі Запорізької філії ВАТ «ВТБ Банк» заборгованості по кредиту в загальній сумі 3 858 453,29 грн., судового збору в сумі 1700 грн., витрат на ІТЗ у сумі 120 грн., боржником у якому є скаржник ОСОБА_1 .

Постановою державного виконавця від 30 вересня 2011 року було відкрито виконавче провадження.

Постановою державного виконавця від 30 вересня 2011 року було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно.

26 червня 2014 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктом 3 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції на момент вчинення відповідної виконавчої дії (тут і далі - у відповідній редакції), у зв`язку з відсутністю майна і доходів у боржника.

Станом на 03.03.2020 року через закінчення строків зберігання знищено виконавче провадження № 28958059 відносно ОСОБА_1 , де стягувачем є ВАТ «ВТБ Банк».

Матеріали справи не містять доказів, що боржник ОСОБА_1 сплатив борг, стягнутий судовим рішенням, яке набрало законної сили, а також інші платежі, передбачені законом для виконання судового рішення.

Постанова про арешт майна боржника не скасована.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 383 ЦПК України в редакції 2004 року сторони виконавчого провадження мають право звернутись до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Аналогічна норма передбачена статтею 447 ЦПК України в новій редакції.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).

Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом (частина перша статті 28 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно з пунктами 1 та 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо є письмова заява стягувача; у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (частина п`ята статті 47 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; 2) визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання; 3) смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; 3-1) прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 4) скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; 5) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі; 6) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення; 7) визнання боржника банкрутом; 8) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; 9) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; 10) направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; 11) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону; 12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; 13) непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону; 14) списання згідно із Законом України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа.

Наслідки завершення виконавчого провадження передбачені статтею 50 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема: у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Згідно з частиною другою статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Згідно зі статтею статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для закінчення провадження.

Отже, зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження, а не з поверненням виконавчого документа стягувачу.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № справа № 740/3240/18 (провадження № 61-13512св19), 16 березня 2020 року (провадження №61-29969св18) та інших.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що постанова про арешт майна боржника не була скасована, оскільки боржником не було сплачено борг, виконавчий збір, судовий збір та витрати на проведення виконавчих дій, та врахувавши, що повернення виконавчого документа стягувачу у даній справі і знищення виконавчого провадження за закінченням строків зберігання не є підставою для закінчення виконавчого провадження, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості оскарженого судового рішення спростовуються матеріалами справи, які містять оцінені судом докази перебування спірного виконавчого провадження на виконанні у ДВС, підстави, згідно яких було повернуто виконавчий документ стягувачу, а також обґрунтованими висновками суду першої інстанції.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Неодноразове ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень, особливо судами вищих інстанцій, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

Судом правильно зазначено на відсутність у даній справі доказів погашення спірного боргу боржником або іншого завершення виконавчого провадженні у відповідності із вимогами Закону України «Про виконавче провадження», що спростовує доводи касаційної скарги.

Не заслуговує на увагу посилання апеляційної скарги на безпідставне не застосування судом першої інстанції правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 27 березня 2020 року у справі №817/928/17, оскільки, як вірно зазначив суд першої інстанції висновки в зазначеній справі зроблені за інших обставин.

Так у справі №817/928/17 судами було встановлено, зокрема, у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо було встановити особу боржника, з`ясувати його місце знаходження, а скаржник - Приватне підприємство «ЗІМ» не мало заборгованості перед Державною податковою інспекцією у Рівненському районі зі сплати ввізного мита і податку на додаткову вартість, стягнутого за виконавчим листом №2-а-356 від 06 лютого 2012 року.

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновком суду, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01 вересня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 24 грудня 2021 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова