ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2021 року м. Чернівці

справа № 727/9376/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Владичан А. І.

суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.

секретар Скрипка С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Першого відділу Державної виконавчої служби у місті Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) Липчука Василя Васильовича, начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернівецькій області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) Малого Олександра Володимировича, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29 жовтня 2021 року (головуючий у 1-й інстанції Чебан В.М.),-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 , звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця Першого відділу Державної виконавчої служби у місті Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) Липчука Василя Васильовича, начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернівецькій області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ)Малого Олександра Володимировича.

Скаргу мотивовано тим, що на виконанні в Першому відділі державної виконавчої служби у місті Чернівці, перебуває виконавче провадження ВП №66274465 про стягнення з нього на користь АТ КБ «Приватбанк» 55804,81 грн. заборгованості за кредитним договором.

09.08.2021 року державним виконавцем Липчуком В.В., було винесено постанову від про арешт коштів скаржника, відповідно до якої накладено арешт на грошові

________________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/1168/21

кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення, на які заборонено законом, що належать боржнику.

На підставі зазначеної постанови ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» наклав арешт на єдиний належний йому картковий рахунок - для виплати заробітної плати за №.

Посилався на те, що з моменту винесення вказаної постанови не може знімати з рахунку № НОМЕР_1 заробітну плату, яку отримує від АТ «Чернівецький Хлібокомбінат», та яка являється єдиним джерелом його існування. У зв`язку із цим, він не має можливості сплачувати комунальні платежі, купувати продукти харчування, ліки тощо, тому такі дії державного виконавця порушують його конституційні права, гарантовані ст.ст.41, 48 Конституції України.

Зазначав, що 18.08.2021 року державним виконавцем у даному виконавчому провадженні винесена постанова про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, яка направлена для виконання в АТ «Чернівецький Хлібокомбінат» - за місцем його роботи.

На виконання даної постанови АТ «Чернівецький Хлібокомбінат» з серпня 2021 року почало відраховувати 20% з його заробітної плати та перераховувати дані кошти на рахунок Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м.Івано-Франківськ).

Вказував на те, що дізнавшись що його картковий рахунок, на який надходить заробітна плата арештовано, він звернувся до державного виконавця Липчука В.В. в усному порядку із вимогою про зняття арешту з його заробітної плати, однак, ОСОБА_2 в категоричній формі відмовив йому у знятті арешту. Після цього, він звернувся до Міністерства юстиції зі скаргою на дії державного виконавця Липчука В.В. та просив зобов`язати його зняти арешт з його заробітної плати, на що йому відмовили. Лист №Н-284/05.2-10/281, яким йому було надано вказану відповідь на його звернення, він знайшов у поштовій скриньці 17 вересня 2021 року та саме з цього дня йому стало відомо про порушення його прав.

Посилався на те, що внаслідок винесення державним виконавцем Липчуком В.В. постанови про арешт коштів боржника було накладено арешт на всі грошові кошти, що надходять на його банківський рахунок як заробітна плата, що суперечить положенням ст.70 Закону України «Про виконавче провадження», згідно якої у даному випадку, із заробітної плати боржника може бути утримано її частину у розмірі 20 відсотків.

Просив суд визнати неправомірними дії державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м.Івано-Франківськ) Липчука Василя Васильовича щодо накладення арешту на належні йому грошові кошти, що знаходяться на рахунку № НОМЕР_1 , відкритому в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»; визнати неправомірними дії державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м.Івано-Франківськ) Липчука Василя Васильовича щодо відмови у знятті арешту на належну йому заробітну плату, що міститься на рахунку № НОМЕР_1 , відкритому в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»; визнати неправомірними дії начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернівецькій області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м.Івано-Франківськ) Малого Олександра Володимировича, які полягають у відмові в задоволенні його скарги на зняття арешту з його заробітної плати, що міститься на рахунку № НОМЕР_1 , відкритому в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»; зобов`язати державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Івано-Франківськ) Липчука Василя Васильовича скасувати арешт на грошові кошти у виді заробітної плати ОСОБА_1 на поточному рахунку № НОМЕР_1 в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», накладений постановою державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Івано-Франківськ) Липчука В.В. 09.08.2021 року у виконавчому провадженні №66274465.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29 жовтня 2021 року скаргу ОСОБА_1 , на дії державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м.Івано-Франківськ) Липчука Василя Васильовича - залишено без розгляду. В задоволенні вимог скарги ОСОБА_1 , на дії начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернівецькій області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Івано-Франківськ) Малого Олександра Володимировича - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішення ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, що є підставою для його скасування.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що дізнавшись про те, що його картковий рахунок на який надходить заробітна плата, заблоковано, він неодноразово звертався до державного виконавця Липчука В.В. про зняття арешту із зарплатних коштів на банківському рахунку, оскільки він не має інших джерел доходу та внаслідок такого арешту позбавлений засобів до існування. Не неодноразові обіцянки державного виконавця щодо зняття арешту, такі дії вчинені не були і на ґрунті виниклого конфлікту він 18 серпня 2021 року подав в письмовому вигляді заяву на ім`я начальника Першого ВДВС у м. Чернівці Смотра Д.О., в якій просив звільнити з під арешту картковий рахунок, на який він отримує заробітну плату. Відповідь на цю заяву він так не отримав, а тому звернувся до Міністерства юстиції України зі скаргою на дії державного виконавця Липчука В.В. та просив зобов`язати його зняти арешт з його заробітної плати. Відповідь на своє звернення він знайшов в поштовій скриньці лише 17 вересня 2021 року.

Посилався на те, що у зв`язку із неотриманням інших листів з приводу своїх звернень, вважав, що про порушення своїх прав він дізнався саме 17 вересня 2021 року, оскільки саме цим листом йому було остаточно відмовлено у знятті арешту в позасудовому порядку та роз`яснено, що відновити своє порушене право він зможе лише в судовому порядку.

Вважав, що його скарга на дії державного виконавця Липчука В.В. подана в межах строку, визначеного ч.1 ст.449 ЦПК України, а тому необґрунтовано залишено судом першої інстанції без розгляду.

Крім того, вказував, що його звернення до Міністерства Юстиції України було скеровано до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернівецькій області, що свідчить про те, що він самостійно не звертався до начальника Управління Малого О.В. зі скаргою на дії державного виконавця і норми ч.3 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» не порушував.

Зазначав, що внаслідок винесення державним виконавцем Липчуком В.В. постанови про арешт коштів боржника було накладено арешт на всі грошові кошти, що надходять на його банківський рахунок як заробітна плата, що суперечить положенням ст.70 Закону України «Про виконавче провадження». Судом першої інстанції не враховано, що оскільки на підставі постанови державного виконавця від 18 серпня 2021 року із його заробітної плати здійснюється відрахування в розмірі 20% накладення арешту на всю заробітну плату є незаконним та таким що обмежує його конституційні права.

За таких обставин суд першої інстанції неправомірно постановив оскаржувану ухвалу.

Просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, ухвалити нове судове рішення про задоволення його скарги в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу начальник Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернівецькій області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Івано-Франківськ) Малий Олександр Володимирович зазначає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 є не обґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Посилаючись на норми права зазначав, що Законом України «Про виконавче провадження» визначено виключний перелік підстав за яких виконавцем може бути знятий арешт з майна або коштів боржника, який визначений п.1 ч.4 ст.59 цього Закону, а в інших випадках арешт знімається лише на підставі судового рішення. Враховуючи, що таких підстав немає, вважає оскаржувану ухвалу законною та просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваної ухвали, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвала суду першої інстанції вказаним положенням закону не відповідає.

Згідно ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (частина перша статті 5 Закону України «Про виконавче провадження»).

Положеннями частин першої, другої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник.

Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь, чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Частиною першою статті 450 ЦПК України визначено, що скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржується.

Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду (ч.2 ст. 450 ЦПК України).

Аналогічні роз`яснення містяться і у абз.1 п.17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах».

Як вбачається з копії постанови про арешт коштів боржника від 09 серпня 2021 року винесеної у виконавчому провадженні ВП №66274465 під час примусового виконання виконавчого листа №727/1901/21 виданого 21 травня 2021 року Шевченківським районним судом м. Чернівці про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приват Банк» заборгованості у сумі 55804,81 грн, стягувачем у вказаному виконавчому провадженні є АТ КБ «Приват Банк».

При цьому, необхідно зазначити, що стягувач АТ КБ «Приват Банк», всупереч приписам ч.1 ст.450 ЦПК України, не був залучений до участі у розгляді даної справи у належному процесуальному статусі, і відповідно, розгляд справи відбувся за його відсутності.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що предметом вимог скарги ОСОБА_1 на неправомірні дії державного виконавця є питання, вирішення яких судом безпосередньо впливає на права, обов`язки та інтереси стягувача АТ КБ «Приват Банк».

Частиною першою статті 6 Конвенції кожному гарантується право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Із посилання на параграф 87 у справі "Салов проти України" (заява № 65518/01) ЄСПЛ визначив, що принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу (див. "Ruiz-Mateos v. Spain", рішення від 23 червня 1993 року, серія A, № 262, с. 25, параграф 63).

Понад те, принцип рівності сторін у процесі - у розумінні "справедливого балансу" між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (див. "Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands", рішення від 27 жовтня 1993 року, серія A, № 274, с. 19, параграф 33 та "Ankerl v. Switzerland", рішення від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, с. 1567-68, параграф 38).

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (див. рішення у справі "Ruiz-Mateos v. Spain", наведене вище, с. 25, параграф 63).

Процесуальні гарантії забезпечення належного розгляду справи стосовно АТ КБ «Приват Банк», порушені через його незалучення до участі у справі та непоінформованість про дату і час розгляду справи в суді першої інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції не виконав своїх обов`язків, визначених законом, не залучив до участі у справі стягувача, повно, всебічно й об`єктивно не з`ясував усіх обставин справи, не надав їм належної оцінки та ухвалив судове рішення, яке не можна визнати законним та обґрунтованим.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.10.2021 року, у справі №488/89/18 (провадження №61-10144св21).

Дана обставина в силу п.п.3 та 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є безумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали та постановлення нового судового рішення.

На стадії апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості залучити до участі в справі іншу особу.

Суд першої інстанції розглянув справу по суті у неналежному суб`єктному складі осіб, які повинні брати участь у спірних правовідносинах.

Згідно з пунктом 4 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Переглядаючи в апеляційному порядку ухвалу суду першої інстанції колегія суддів, із врахуванням положень пункту 4 частини третьої статті 376 ЦПК України, приходить до висновку про наявності підстав для скасування зазначеного судового рішення, оскільки таке рішення стосується прав та інтересів АТ КБ «Приват Банк», як стягувача у виконавчому провадженні, який не був залучений до участі у справі, чим порушено його право як стягувача, оскільки предметом вимог скарги є питання, вирішення яких безпосередньо впливає на права, обов`язки та інтереси останнього.

Доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги, оскільки встановлене апеляційним судом порушення норм процесуального права, судом першої інстанції, під час розгляду скарги є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухваленням нового відповідно до положень статті 376 ЦПК України.

Колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 не позбавлений права звернутися із відповідною скаргою до суду в порядку розділу VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень», із врахуванням суб`єктного складу учасників, визначеного статтею 450 ЦПК України.

У силу наданих процесуальним законом повноважень апеляційний суд позбавлений можливості на стадії перегляду справи в апеляційному порядку вирішувати питання щодо залучення, до участі у справі осіб, оскільки по суті справа вирішується судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності і обґрунтованості ухваленого судом першої інстанції рішення в межах, встановлених ст.367 ЦПК України.

Крім того, апеляційний суд не робить висновку про обґрунтованість та доведеність скарги, оскільки суд може зробити такий висновок лише за наявності всіх учасників у справі.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними. Залежно від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00№23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29 жовтня 2021 року скасувати.

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця Першого відділу Державної виконавчої служби у місті Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) Липчука Василя Васильовича, начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернівецькій області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) Малого Олександра Володимировича, відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Дата складання повного тексту постанови 24 грудня 2021 року.

Головуючий А.І. Владичан

Судді: Н.К. Височанська

І.Б. Перепелюк