№ 207/3282/20
№ 2/207/115/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2021 року Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Бистрової Л.О.

при секретарі Мозоль О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кам`янське цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Є-КЕШ» про захист прав споживачів,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ТОВ «Є-КЕШ» про захист прав споживачів, в якому просить визнати договір позики, укладений між нею та ТОВ «Є-КЕШ» недійсним.

В обґрунтування позову зазначила, що між нею та ТОВ «Є-КЕШ» було укладено договір, відповідно до якого нею було отримано позику. Однак, ознайомившись зі змістом договору, вона вважаю, що укладений договір є недійсним, зважаючи на наступне. ТОВ «Є-КЕШ» було надано фінансову послугу шляхом обрання форми укладення договору за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи. Проте, нею не було підписано даний договір. Покупець (замовник, споживач) товарів, робіт, послуг у сфері електронної комерції за обсягом своїх прав та обов`язків прирівнюється де споживача у разі укладення договору поза торговельними або офісними приміщеннями та у разі укладення договору на відстані відповідно до Закону України "Про захист прав споживачів". Частинами 2, 3 ст. 13 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що перед укладенням договорів на відстані продавець (виконавець) повинен надати споживачеві інформацію про: 1) найменування продавця (виконавця), його місцезнаходження та порядок прийняття претензії; 2) основні характеристики продукції; 3) ціну, включаючи плату за доставку, та умови оплати; 4) гарантійні зобов`язання та інші послуги, пов`язані з утриманням чи ремонтом продукції; 5) інші умови поставки або виконання договору; 6) мінімальну тривалість договору, якщо він передбачає періодичні поставки продукції або послуг; 7) вартість телекомунікаційних послуг, якщо вона відрізняється від граничного тарифу; 8) період прийняття пропозицій; 9) порядок розірвання договору. Факт надання інформації відповідно до вимог ч.2 цієї статті повинен бути підтверджений письмово або за допомогою електронного повідомлення. Інформація, підтверджена таким чином, не може бути змінена продавцем (виконавцем) в односторонньому порядку.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію") із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті. Інформація, що надається кредитодавцем споживачу, зазначена у частині другій цієї статті, має містити відомості про: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та його структурного підрозділу, через який надається споживчий кредит, реквізити ліцензії та/або свідоцтва про внесення кредитодавця до Державного реєстру банків чи Державного реєстру фінансових установ; 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо); 3) суму кредиту, строк кредитування, мету отримання та спосіб надання кредиту; 4) тип процентної ставки (фіксована, змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок її зміни, а також індекси, що застосовуються для розрахунку змінюваної процентної ставки. Індекс, що застосовується для розрахунку змінюваної процентної ставки, повинен відповідати вимогам, встановленим ЦК України; 5) види забезпечення за кредитом, необхідність проведення оцінки предмета забезпечення за кредитом та про те, за чий рахунок така оцінка проводиться; 6) орієнтовну реальну річну процентну ставку та орієнтовну загальну вартість кредиту для споживача на дату надання інформації виходячи з обраних споживачем умов кредитування. Якщо кредитодавець пропонує різні способи надання кредиту, надана споживачу інформація має містити застереження про те, що використання інших способів надання кредиту може мати наслідком застосування іншої реальної річної процентної ставки. Якщо платежі за послуги кредитодавця, пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, є періодичними, надана споживачу інформація має містити застереження про те, що витрати на такі послуги можуть змінюватися протягом строку дії договору про споживчий кредит; 7) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, які є обов`язковими для отримання кредиту, перелік осіб, яких кредитодавець визначив для надання відповідних послуг (за наявності), а також орієнтовна вартість таких послуг. У разі відсутності у кредитодавця інформації про вартість певної додаткової чи супутньої послуги, що надаватиметься споживачу третьою особою та є обов`язковою для отримання кредиту, орієнтовна вартість такої послуги визначається за аналогічними, вже укладеними кредитодавцем договорами про споживчий кредит за попередні три місяці, або у разі відсутності таких договорів за середньою вартістю такої послуги, визначеною кредитодавцем за результатами аналізу вартості послуг, що пропонуються щонайменше трьома постачальниками на ринку таких послуг; 8) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 9) попередження про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 10) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 11) порядок дострокового повернення кредиту; 12) у разі укладення договору про споживчий кредит у формі кредитування рахунку - відомості про те, що від споживача може вимагатися повне повернення суми кредиту в будь-який час, строк попередження про таку вимогу.

Відповідачем було проігноровано зазначену вимогу та не повідомлено письмово їй всю необхідну інформацію щодо умов договору. Відповідач скористався тим, що їй, як позичальнику об`єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і вона була введена в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач, в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» не надав їй відомості, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в його змісті.

Частиною 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Частиною 1 ст. 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Крім того, п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за договором є несправедливими умовами, можуть бути визнані недійсними.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

На підставі ч.1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Однак, прийняття пропозиції від відповідача укласти електронний договір (акцепт) здійснено шляхом зазначення у відповідному чекбоксі галочки на сторінці сервісу з надання онлайн позик відповідачем та введення одноразового ідентифікатора без заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття пропозиції в електронній формі, що не відповідає положенням абзацу третього частини шостої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію».

Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Кваліфікований електронний підпис має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис, та має презумпцію його відповідності власноручному підпису. Таким чином, оскільки порядок акцептування пропозиції відповідачем не відповідає положенням абзацу третього частини шостої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», Договір про надання позики, укладений між нею та відповідачем є таким, що не прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі.

Відповідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір про надання позики на умовах фінансового кредиту, укладений нею та відповідачем містить ознаки кредитного договору. Однак, в оспорюваному договорі не була вказана ціна та сукупна вартість кредиту.

Пунктом 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" встановлено, що кредитний договір обов`язково має укладатись у письмовій формі (ст.1055 ЦК України); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними".

Відповідачем було проігноровано вимоги законодавства та не було надано їй розрахунку загальних витрат за споживчим кредитом, тобто витрат, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту. У зв`язку з цим реально нарахований їй відсоток за користування кредитними коштами став значно більшим, за зазначений у розрахунку платежів. Відповідачем було введено її в оману на рахунок істотних умов договору, зокрема на рахунок відсоткової ставки за користування кредитом та їй не було зазначено нічого на рахунок непомірно великої відсоткової ставки у випадку порушення зобов`язання. Їй було повідомлено значно меншу ціну кредиту (відсотків) через що вона погодилась на укладання зазначених договорів. Також при укладенні договору було порушено принцип рівності сторін, так як їй запропонували укласти договір на фактично відомих лише відповідачу умовах. Окрім того зазначає, що розмір нарахованих відсотків за кредитним договором, укладеним між нею та відповідачем значно перевищує розмір заборгованості за кредитом.

Позивачка в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився. Позов не визнають, просять відмовити в його задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позов. Зазначають, що 03.06.2020 року між ТОВ «Є-КЕШ» та ОСОБА_1 було укладено електронний Договір про споживчий кредит №284901. Вказаний договір було укладено на підставі примірного договору споживчого кредиту, затвердженого наказом ТОВ «Є-КЕШ» від 22.04.2020 р. №22/04-01 та Правил надання споживчих кредитів ТОВ «Є-КЕШ», що розміщені у вільному доступі на Веб-сайті Товариства www.e-cash.com.ua і будь-яка особа, яка бажає отримати кредит, в тому числі позивачка, мала можливість ознайомитись з цими документами перед укладанням Кредитного договору. Згідно п.2.1, п.2.2 Договору, загальний розмір наданого кредиту складає 14000,00 грн., з фіксованою процентною ставкою за користування кредитом в розмірі 1,8% в день. Пунктом 1.2 Договору передбачено, що строк на який надається кредит - 30 календарних днів. Таким чином, строком користування кредитом за Договором був період з 03.06.2020 року по 03.07.2020 року. У встановлений термін ОСОБА_1 свої зобов`язання щодо повернення кредиту та нарахованих процентів не виконала, в зв`язку з чим у позивачки виникла заборгованість перед відповідачем. Згідно абз.2 ч.2 ст.639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Згідно ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст.12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із ст.64 ЦПК України, ст. 36 ГПК України та ст.79 КАС України.

Так, процес укладання самого Кредитного договору з Позивачем відбувався наступним чином. Згідно п.1 ст.9 Закону України «Про споживче кредитування»: кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. Така інформація повинна містити наявні та можливі схеми кредитування у кредитодавця. Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення. Позивач зайшов на Веб-сайт відповідача www.e-cash.com.ua, де вона мала змогу ознайомитись з текстом примірного Кредитного договору, Правилами, Паспортом продукту «Споживчий кредит» інформацією щодо умов надання та погашення кредиту (сума та строк кредиту, розмір стандартної процентної ставки, розміром процентної ставки за перший кредит, розмір реальної річної процентної ставки, загальною вартістю кредиту, розмір неустойки тощо) інформацією, передбаченою ч.2 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ліцензією Товариства, фінансовим звітом тощо. Надалі позивач пройшов реєстрацію в Інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства, що свідчить, що позивач ознайомився з Правилами та іншою наданою їй інформацією. Під час здійснення реєстрації в ITC Товариства, позивач: - надав всі свої особисті дані (ПІБ, дані паспорта; дату та рік народження, ідентифікаційний номер, свій номер мобільного телефону, електронну пошту, місце роботи, місце проживання тощо; - надав згоду на обробку персональних даних, шляхом проставлення електронної відмітки, в порядку передбаченому ст.2 Закону України «Про захист персональних даних»; - створив особистий кабінет; - завантажив свою фотографію на якій він тримає свій паспорт громадянина України; - пройшов процедуру верифікації своєї платіжної картки, на яку в подальшому, були перераховані кредитні кошти; - ознайомився в Особистому кабінеті з Паспортом продукту «Споживчий кредит» від 03.06.2020р. в порядку передбаченому ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» та іншою необхідною інформацією. Надалі для безпосереднього оформлення кредиту Позивач в ITC відповідача обрав бажану суму кредиту, строк; ознайомився з текстом примірного кредитного договору, що пропонувався для укладання, Правилами, інформацією зазначеною в ч.2 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та іншою необхідною інформацією, шляхом перенаправлення (відсилання) до них/неї, про що Позивач поставив відповідну відмітку в ITC Товариства, після чого створив заявку на отримання кредиту згідно обраних Позивачем умов. Після розгляду заявки позивача, відповідачем було надано позивачу Пропозицію укласти договір (оферту), яка дублювала умови поданої позивачем заявки та включала в себе, зокрема, суму кредиту, дату повернення кредиту, стандартну процентну ставку в день, суму процентів до погашення на кінець строку, загальну суму, що підлягала погашенню на кінець строку, а також текст Кредитного договору з усіма істотними умовами. Перед підписанням Кредитного договору відповідач не обмежував позивача у строку на детальне ознайомлення з умовами Кредитного договору. Надалі позивач акцептував умови оферти та уклав з відповідачем в ITC Товариства Кредитний договір, який був підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором «98544m». Із вищевикладеного чітко слідує, що: - позивачу була надана вся, без виключення, попередня інформація (до моменту укладання Кредитного договору), надання якої передбачено чинним законодавством України; - сторони Кредитного договору досягли згоди з усіх суттєвих умов Кредитного договору; - позивач мав можливість відмовитися від укладання Кредитного договору на будь-якому етапі його оформлення без пояснення причин, але не зробив цього, а навпаки уклав Кредитний договір та отримав кредитні кошти; - процедура укладання Кредитного договору повністю відповідає вимогам чинного законодавства України.

Згідно наданих суду копій Кредитного договору, а також копії відповідних сторінок з ITC Товариства, чітко вбачається, що вказаний Кредитний договір було підписано шляхом надсилання позивачем з використанням ITC Товариства Акцепту (електронного повідомлення) особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 Закону України «Про електрону комерцію», а саме: електронним підписом одноразовим ідентифікатором 98544m, що повністю відповідає вимогам чинного законодавства України. Отже, оскільки позивач ознайомився з умовами Правил до підписання Кредитного договору, про що свідчить поставлення ним відповідної відмітки в ITC Товариства, чітко вбачається, що позивач був повністю освідомлений з порядком підписання Кредитного договору, про що свідчать виконані позивачем фактичні дії в ITC Товариства, а також отримання та використання позивачем електронного підпису одноразового ідентифікатору. Відповідачем до моменту укладання Кредитного договору, було надано позивачу Паспорт продукту «Споживчий кредит». Паспорт споживчого кредиту було надано за формою, встановленою у Додатку 1 до Закону України «Про споживчий кредит», у вигляді електронного документа, який було підписано позивачем з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором 21754Х, що повністю відповідає положенням ст.9 Закону України «Про споживче кредитування» та ст.12 Закону України «Про електронну комерцію». Також, сам Кредитний договір містить усі істотні умови, визначені ст.6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Не заслуговує на увагу суду також і твердження позивача, що «...в оспорюваному договорі не була вказана ціна та сукупна вартість кредиту». Зазначене твердження спростовується п.п.5.8., 5.8.1. Кредитного договору в яких чітко зазначено, що загальна вартість кредиту для позичальника становить 17780 грн. Також в Графіку платежів до Кредитного договору зазначено: строк кредиту: кількість днів - 30, сума кредиту - 14000 грн., проценти за користування кредитом 3780 грн., термін платежу 03/07/2020, загальна сума, що підлягає сплаті 17780 грн. Вся інформація, щодо ціни та сукупної вартості кредиту позивачу була надана у чіткій, зрозумілій формі, яка тлумачиться однозначно та не приховувалась від позивачки. Позивачем не наведено жодної обставини, яка б дозволяла припустити, що у діях відповідача при укладанні з позивачем Кредитного договору був умисел ввести позивача в оману, не доведено ні навмисних цілеспрямованих дій на введення позивача в оману, ні сам факт обману.

Суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, оцінивши кожний доказ окремо, а також докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків.

В судовому засіданні встановлено, що 03.06.2020 року між ТОВ «Є-КЕШ» та ОСОБА_1 було укладено електронний Договір про споживчий кредит №284901, відповідно до умов якого кредитодавець на умовах цього договору надав позичальнику кредит в сумі 14000,00 грн., а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити нараховані проценти в розмірі 1,8% в день від суми кредиту строком користування до 03.07.2020 року.

Згідно із п.3.2, п.3.3 договору, кредит надавався ОСОБА_1 в безготівковій формі (шляхом зарахування суми кредиту на платіжну картку позичальника). Кредит вважається наданим кредитодавцем позичальнику з моменту списання коштів з банківського рахунку кредитодавця в банківській установі, що його обслуговує, при перерахуванні грошових коштів на платіжну картку позичальника згідно цього Договору.

Пункт 14 Договору «реквізити та підписи сторін» містить адресу позичальника, а також електронний підпис.

Статтею 1 Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачено, що електронний цифровий підпис - вид електронного підпису, отриманого за результатом криптографічного перетворення набору електронних даних, який додається до цього набору або логічно з ним поєднується і дає змогу підтвердити його цілісність та ідентифікувати підписувача. Електронний цифровий підпис накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про електронний цифровий підпис», електронний цифровий підпис за правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису (печатки) у разі, якщо: електронний цифровий підпис підтверджено з використанням посиленого сертифіката ключа за допомогою надійних засобів цифрового підпису; під час перевірки використовувався посилений сертифікат ключа, чинний на момент накладення електронного цифрового підпису; особистий ключ підписувача відповідає відкритому ключу, зазначеному у сертифікаті. Електронний підпис не може бути визнаний недійсним лише через те, що він має електронну форму або не ґрунтується на посиленому сертифікаті ключа.

Згідно ст.4 Закону України «Про електронний цифровий підпис», електронний цифровий підпис призначений для забезпечення діяльності фізичних та юридичних осіб, яка здійснюється з використанням електронних документів. Електронний цифровий підпис використовується фізичнини та юридичними особами - суб`єктами електронного документообігу для ідентифікації підписувача та підтвердження цілісності даних в електронній формі. Використання електронного цифрового підпису не змінює порядку підписання договорів та інших документів, встановленого законом для вчинення правочинів у письмовій формі.

Відповідно до ч.2 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію», електронна комерція - відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру; електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Згідно із ч.3, ч.6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Частиною 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію.

Договір укладено між сторонами відповідно до ст. 10, 11 Закону України «Про електронну комерцію», тобто шляхом пропозиції на його укладення однієї сторони та її прийняття іншою стороною.

Оферта (пропозиція) укласти договір розміщена на сторінці відповідача в мережі Інтернет на сайті https://www.e-cash.com.ua. На вказаній сторінці розміщена інформація про товариство, зокрема скановані копії правовстановлюючих документів, пропозиції щодо видачі кредитів, тощо. Прийняття пропозиції відбувається, шляхом заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття пропозиції в електронній формі, із зазначенням в ній бажаної суми кредиту, та її підписання в порядку визначеному ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», тобто за допомогою аналога власноручного підпису.

Оскільки позивачка заповнила заяву з метою отримання кредитних коштів, прийняла пропозицію оферти та приєдналась до умов публічного договору щодо правил та оформлення і видачі кредитів, які підписала електронним підписом аналогом власноручного підпису, фактично вільно прийнявши умови договору.

У статті 3 ЗУ «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 ЗУ «Про електронну комерцію»).

Частина 5 статті 11 ЗУ «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Стаття 12 ЗУ «Про електронну комерцію» визначає, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Виходячи з наведених норм закону, суд вважає, що між ОСОБА_1 та ТОВ «Є-КЕШ» правовідносини виникли внаслідок приєднання однієї сторони до умов іншої. Із запропонованими умовами позивач ознайомився та погодився. Таким чином, суд не може прийняти до уваги твердження позивачки про недійсність договору з підстав його не підписання позичальником, оскільки вказаний договір підписаний електронним підписом, що є одним із належних способів підписання електронного договору в розумінні ст.12 ЗУ «Про електронну комерцію».

Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд приходить до висновку про отримання позичальником кредитних коштів у розмірі 14000,00 грн. за договором кредиту №284901 від 03.06.2020 року, шляхом банківського переводу на платіжну картку позивача.

Разом з цим, дослідивши умови спірного кредитного договору, суд приходить до висновку, що вони суперечать нормам Закону України «Про захист прав споживачів», виходячи з наступного.

Як вже було зазначено, позичальник отримав кредит у розмірі 14000,00 грн. строком на 30 днів, тобто до 03 липня 2020 року (п.1.2 договору).

Пунктом 2.2 договору встановлено обов`язок позичальника сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 1,8% в день від суми виданого кредиту, що складає річну процентну ставку у розмірі 657%, тобто більше ніж сума отриманого кредиту.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і Законом України «Про захист прав споживачів».

Згідно з ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах.

Відповідно до ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими (ч.1). Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача (ч.2). Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, то таке положення може бути змінено або визнано недійсним (ч.5).

Відповідно до ч.4 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Відповідно до п.4 ч.1 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

Так, відповідно ч.1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - це витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Аналізуючи п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна зробити наступний висновок, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: умови договору повинні призводити до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; умови договору повинні завдавати шкоди споживачеві.

В даному випадку, кредитний договір за своїм змістом порушує принцип добросовісності, оскільки платіжні зобов`язання позичальника за кредитним договором щодо сплати відсотків за користування кредитом є непомірно високими та річна відсоткова ставка складає 657%, що більш ніж у шість разів перевищує суму наданого позичальнику кредиту. Таким чином, даний кредитний договір призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін та підлягає визнанню недійсним з підстав порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Частиною 5 вказаної статті передбачено, що суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Керуючись даними нормами, суд приходить до висновку про доцільність застосування наслідків недійсності договору кредиту № 284901 від 03 червня 2020 року, укладено між сторонами, та стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Є-КЕШ» суму отриманого кредиту у розмірі 14000,00 грн.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, із застосуванням наслідків недійсності правочину - реституції.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача судовий збір в сумі 2270 грн. 00 коп. на користь держави.

Керуючись ст.ст. 10-13, 76-81, 89, 141, 247, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Є-КЕШ» про захист прав споживачів - задовольнити.

Визнати недійсним договір про споживчий кредит № 284901 від 03 червня 20220 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Є-КЕШ» () та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Застосувати наслідки недійсності правочину - реституцію, а саме: стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Є-КЕШ» (), отримані за договором про споживчий кредит № 284901 від 03 червня 20220 року, грошові кошти в сумі 14000 (чотирнадцять тисяч) гривень 00 копійок.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Є-КЕШ» на користь держави судовий збір у розмірі 2270 гривень.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду у тридцятиденний строк з дня проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л.О. Бистрова