Справа № 523/6923/21
Провадження №2/523/3465/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

зачоне

"01" грудня 2021 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді - Мурманової І.М.

за участю секретаря судових засідань - Нестеренко Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 6 в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів, стягнення заборгованості та пені, -

ВСТАНОВИВ:

В інтересах та від імені ОСОБА_1 до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів на утримання дитини, стягнення заборгованості по аліментам, стягнення неустойки (пені) звернувся адвокат Слаблюк Василь Миколайович. В обґрунтування позовних вимог представник зазначив, що заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 17.12.2013 року (справа № 523/17582/13-ц) з відповідача на користь позивача були стягнуті аліменти у розмірі: 1000 гривень, на утримання сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . На теперішній час визначений судом розмір аліментів є занадто малим, не відповідає потребам дитини та мінімальному прожитковому мінімуму для дитини відповідного віку, у зв`язку з цим просить збільшити розмір аліментів до 10 000 гривень. Також, просить стягнути з відповідача заборгованість по аліментам, яка станом на 01.03.2021 року становить: 148 683 грн. 88 коп., неустойку (пеню) у розмірі: 148 683 грн. 88 коп., а також витрати на правничу професійну допомогу у розмірі: 10 500 грн.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 21 квітня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Сторонам направлено копію ухвали суду, відповідачу роз`яснено про право на подання відзиву на позовну заяву.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 та представник позивача адвокат Слаблюк Василь Миколайович не з`явились, при цьому, 01.12.2021 року (вх. № 35203) на адресу суду надійшла заява представника позивача адвоката Слаблюк В.М., про розгляд справи за відсутності позивача та її представника, в якій адвокат зазначив про підтримку позовних вимог в повному обсязі з підстав, що викладені в позовній заяві, також зазначив, що не заперечує проти розгляду справи в заочному порядку (а.с.37).

Відповідач ОСОБА_2 до суду не з`явився, судом неодноразово вживались заходи щодо сповіщення відповідача про час та місце слухання справи, шляхом направлення судових повісток за місцем реєстрації останнього, однак, на адресу суду повернулись повідомлення з відміткою працівника поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.25-26, 35-36). Відповідач відзиву на позовну заяву не надав, що відповідно до ст. 223 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи по суті на підставі наявних доказів.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Так, відповідно до положення ч. 1 ст. 131 ЦПК України - учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 01.12.2021 року вирішено провести заочний розгляд справи.

Згідно з ч. 3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

У зв`язку з поданням представником позивача заяви щодо можливості розгляду справи у відсутність сторони позивача, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, докази надані позивачем на підтвердження позовних вимог в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно копії свідоцтва про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 його батьками зазначені: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Свідоцтво про народження видане Першим Суворовським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 711 (а.с.13).

Судом встановлено, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2013 року (справа № 523/17582/13-ц) позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в твердій грошовій сумі в розмірі 1 000 гривень щомісяця, починаючи з 13 листопада 2013 року і до досягнення ОСОБА_3 повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_3 . Рішення суду набрало законної сили 30 грудня 2013 року, на його виконання видано виконавчий лист (а.с.10-12).

Разом з цим, як встановлено судом за допомогою комп`ютерної програми документообігу загальних судів, ухвалою суду від 24 лютого 2021 року, заяву відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення від 17 грудня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини - залишено без задоволення.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначила, що відповідач аліменти згідно рішення суду не сплачує, у зв`язку з цим, за ним утворилась заборгованість, яка становить: 148 683 грн. 88 коп., яку позивач просить стягнути, крім іншого, позивач зазначає, що з 2013 року витрати на дитину збільшились, та коштів, які призначені за рішенням суду не достатньо для забезпечення дитини всім необхідним, у зв`язку з цим просить, збільшити розмір аліментів з 1 000 гривень до 10 000 гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття, а також просить стягнути з відповідача неустойку (пеню) у розмірі: 148 683 грн. 88 коп., та витрати на правничу допомогу у розмірі: 10 500 гривень.

Судом досліджуються наступні документи надані позивачем на підтвердження позовних вимог.

Згідно розрахунку заборгованості по аліментам, що виготовлений Головним державним виконавцем Подільського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) при примусовому виконанні виконавчого листа № 523/17582/13-ц від 17.02.2014 року ОСОБА_4 , розмір заборгованості по аліментам станом на 01.03.2021 року становить: 90 083 грн. 94 коп. (а.с.14).

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості по аліментам, суд виходить з наступного.

Як вбачається з розрахунку заборгованості по аліментам - борг по аліментам з 01.10.2018 р. по 01.03.2021 року становить: 90 083 грн. 94 коп., а станом на 01.10.2018 р складає 58599 грн. 94 коп.(а.с.14).

Однак, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості по аліментах, оскільки діюче законодавство можливість стягнення заборгованості по аліментам за рішенням суду передбачає лише для аліментів, які сплачуються в порядку, передбаченому ст. 187 СК України, що врегульовує відносини, пов`язані із відрахуванням аліментів на дитину за добровільною ініціативою платника шляхом подачі ним заяви за місцем роботи.

Порядок стягнення аліментів на утримання дітей визначений ст. 187-194 СК України, ст.71 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 195 СК України, розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом. При цьому, якщо аліменти присуджені у частці від заробітку (доходу), то заборгованість за ними визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном.

Спір щодо розміру заборгованості по сплаті аліментів (а не про стягнення заборгованості) вирішується судом за заявою заінтересованої особи в порядку, встановленому ст.71 Закону України «Про виконавче провадження».

За змістом зазначених норм законодавства розмір заборгованості із сплати аліментів визначається державним виконавцем. У разі наявності заборгованості із сплати аліментів понад три місяці стягнення може бути звернуто на майно боржника. При цьому звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника.

Державний виконавець обчислює розмір заборгованості із сплати аліментів, складає відповідний розрахунок та повідомляє про нього стягувачу і боржнику: у разі якщо виконавчий документ уперше надійшов для виконання; за заявою сторін виконавчого провадження; у разі надсилання постанови адміністрації підприємства, установи, організації, фізичної особи-підприємця для проведення відрахування із заробітної плати (доходів), пенсії, та стипендії боржника; у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку з надходженням виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; за власною ініціативою; і інших передбачених, законом, випадках.

Таким чином, діючим законодавством передбачено стягнення заборгованості із сплати аліментів не шляхом ухвалення судового рішення, а відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження». Повторне стягнення з боржника суми, яка має бути ним виплачена у порядку виконання рішення суду про стягнення аліментів недопустиме.

В даній справі аліменти на користь позивача вже стягнуті за рішенням суду і повторному стягненню не підлягають, а отже, заборгованість по аліментам, підлягає стягненню в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», а не шляхом повторного судового стягнення.

Відповідно до вимог ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватним виконавцем під час виконання судового рішення, ухваленого відповідного до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

На підставі викладеного, суд зазначає, що відповідно до ч. 2 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що за наявності заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника, якщо існує непогашена заборгованість, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовані постанови: 1) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 2) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 3) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 4) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Однак вищевказані засоби впливу на боржника не є вичерпними, оскільки державний виконавець, на підставі пункту 14 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік, виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 20 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів. Розмір штрафу збільшується залежно до збільшення сукупний розміру заборгованості.

Таким чином, у разі відсутності спору про розмір заборгованості зі сплати аліментів, які вже стягуються за рішенням суду, то відсутні і правові підстави для повторного стягнення вказаної заборгованості рішенням суду. Заборгованість з аліментів стягується саме виконавцем відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження», а не на підставі рішення суду про стягнення заборгованості.

З огляду на викладене, слід зазначити, що доказів відповідачем не надано заяв/клопотань щодо оскарження розміру заборгованості, разом з цим, як вже встановлено судом, відповідач звертався до суду з заявою про перегляд заочного рішення суду.

Таким чином, з урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позов в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по сплаті аліментів задоволенню не підлягає.

Щодо позовних вимог про стягнення неустойки (пені) суд виходить з наступного.

Судом досліджується розрахунок суми пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за боргові періоди з 13.11.2013 року по березень 2021 року. так. згідно даного розрахунку пеня за не своєчасне виконання зобов`язання за вказані періоди складає: 151 838 грн. 79 коп. (а.с.15-19).

Згідно ч.3 ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліментів.

У ст. 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення.

Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці.

Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення.

Зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі ч. 1 ст. 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду у справі № 572/1762/15-ц від 25 квітня 2018 року та у справі № 333/6020/16-ц від 03 квітня 2019 року.

Як установлено матеріалами справи відповідач обізнаний про стягнення з нього аліментів за рішенням суду, що зокрема підтверджується поданою ним заявою про перегляд заочного рішення суду, проте, протягом тривалого часу свого батьківського обов`язку по утриманню дитини не виконував, при цьому, будь-яких доказів стосовно його неспроможності сплачувати аліменти суду та державному виконавцю не надав, а тому суд дійшов висновку, що заборгованість зі сплати аліментів виникла з вини відповідача.

Отже, з урахуванням правої природи пені, яка є дієвим стимулом належного виконання обов`язку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом статті 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів. Сума заборгованості за аліментами за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались.

Саме така правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 1 липня 2015 року у справі № 6-94цс15, від 16 березня 2016 року у справі № 6-300цс16, від 2 листопада 2016 року у справі № 6-1554цс16.

Відповідач зобов`язаний за рішенням суду сплачувати аліменти в розмірі 1 000 гривень щомісяця, та відповідно до законодавства зобов`язаний вчиняти дії щодо належного виконання зобов`язання, в тому числі, повідомляти державного виконавця про місце проживання, місце роботи та доходи.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача неустойки (пені) за простроченим аліментами, є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про збільшення розміру аліментів, а саме з 1 000 гривень до 10 000 гривень, суд виходить на такого.

В частині першій статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 23 «Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року N 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я.

З огляду на зазначене, суд зауважує, що позивачем, не надано суду жодних доказів на підтвердження обставин, що прямо передбачені 181, 192 СК України, матеріали справи не містять доказів на покрашення матеріального стану платника аліментів, так і не містять доказів на підтвердження погіршення стану отримувача аліментів.

Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку.

Разом з тим, збільшення мінімального розміру аліментів не є підставою для ухвалення нового рішення про збільшення розміру аліментів, як і не може бути підставою для відмови в перерахунку розміру аліментів органом, який здійснює виконання рішення суду.

Така правова позиція була сформована Верховним Судом та викладена в постанові ВС від 12.09.2018 року по справі №459/2181/17, 61-37114св18.

Позовні вимоги позивачки не ґрунтуються на вимогах ст.192 СК України, а законодавче підвищення мінімального розміру аліментів не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України.

Аналогічний висновок також стосується і зміни прожиткового мінімуму. Також слід зазначити, що позивач одночасно посилається на положення ст.182 Сімейного Кодексу України, і на загальну зміну прожиткового мінімуму. Зміна розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб також не є підставою для зміни розміру аліментів в розумінні ст.192 СК України.

Крім того, як передбачено ч. 1 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», в иконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.

Таким чином, судом не встановлено підстав для задоволення позовних вимог про збільшення розміру аліментів, а відтак позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо вимог про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі: 10 500 гривень, суд зазначає наступне.

Статтею 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом.

За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом справи.

Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч. ч. 1, 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Разом з цим, суд зазначає, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження розрахунку витрат на правничу допомогу, та не наведено переліку обсягу проведених робіт щодо визначеної суми витрат на правничу допомогу.

Водночас, суд відзначає, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Разом з цим, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічних висновків дійшов також Європейський суд з прав людини, рішення якого, відповідно до ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини можуть бути використані судом в якості джерела права.

Так, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, п.п. 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004р. заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 р. зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові від 3.10.2019р. по справі № 922/445/19, дійшла висновку, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Враховуючи, що справа розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження, відсутність будь-яких доказів на проведення/виконання робіт, витраченого адвокатом часу на виконання робіт (надання послуг), суд дійшов висновку, що визначений розмір витрат на правничу допомогу є надто завищеним, а відтак, з урахуванням складності розгляду справи, критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), суд дійшов висновку, що до стягнення підлягають витрати на правничу допомогу у розмірі: 5 000 гривень.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, з відповідача в силу ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 908 гривень.

Керуючись ст.ст. 141, 150, 157, 180, 195, 196 СК України, Законом України «Про виконавче провадження», ст.ст. 4, 12, 76 - 82, 137, 133, 137, 141, 247, 258 -259, 264 - 265, 268,280-284, 352, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів, стягнення заборгованості по аліментам та пені - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за виконавчим листом виданим у справі № 523/17582/13-ц на виконання рішення суду в період з 13.11.2013 року по березень 2021 року у розмірі: 151 838 грн. 79 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) витрати на правничу допомогу у розмірі: 5 000 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь держави судовий збір у розмірі 908 гривень.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку через Суворовський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги в 30 -ти денний строк з дня отримання рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення суду складено 06.12.2021 року

Суддя: