ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/164/21 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Міщій О. Я., Шевчук Г. М.,

з участю секретаря - Іванюта О.М.

сторін:

представника апелянта - ОСОБА_1 ,

представника відподача - Рогатина С.В.,

розглянувши у режимі відеоконференції цивільну справу № 607/24951/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 листопада 2020 року, ухвалене суддею Братасюком В.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики частково недійсним та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року представник ОСОБА_4 - адвокат Головко Д.В. звернувся в суд із позовом до ОСОБА_5 про визнання договору позики частково недійсним та стягнення коштів.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що 24 грудня 2014 року між ОСОБА_5 (Позикодавець) та ОСОБА_4 (Позичальник) укладено Договір позики, згідно якого Позикодавець передає у встановлений строк у власність Позичальнику грошові кошти у розмірі 670235.24 грн., що в еквіваленті станом на день укладання Договору за офіційним курсом Національного Банку України становить 42500 доларів США. Вказує, що згідно пунктів 3 та 14 спірного правочину протиправно встановлено відсотки за користування позиченими коштами у розмірі 18% річних, а також протиправною була домовленість сторін договору про те, що у випадку зміни в сторону збільшення курсу гривні до долара США від зазначеного в Договорі, позика підлягає поверненню таким чином, щоб розмір поверненої позики або її частини відповідав доларовому еквіваленту суми позики за офіційним курсом продажу долара США станом на день повернення. Звертає увагу, що позивачем виконані свої зобов`язання відносно Договору позики від 24 грудня 2014 року в повному обсязі з переплатою. Вказує, що загальна сума виплат становить 1101016 грн., сума переплати - 430235.24 грн.

У зв`язку з викладеним просив суд визнати недійсними пункти 3 та 14 Договору позики від 24 грудня 2014 року та стягнути з відповідача на свою користь 430235.24 грн. переплаченої суми.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 листопада 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_4 - адвокат Осипенко В.Ю. подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Апеляційна скарга мотивована тим, що пунктами 3 та 14 спірного правочину протиправно встановлено відсотки за користування позиченими коштами у розмірі 18% річних, а також протиправною була домовленість сторін договору про те, що у випадку зміни в сторону збільшення курсу гривні до долара США від зазначеного в Договорі, позика підлягає до повернення таким чином, щоб розмір поверненої позики або її частини відповідав доларовому еквіваленту суми позики за офіційним курсом продажу долара США станом на день повернення.

Звертає увагу, що детально ознайомитися з умовами Договору в нього виникла можливість лише після його підписання. Після ознайомлення апелянту стало зрозуміло, що якби позикодавцем йому було надано правдиву та доступну інформацію щодо даної угоди, роз`яснено наслідки даних пунктів, то він не погодився б на її підписання.

Вважає, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що ОСОБА_4 свої зобовя`зання відносно Договору позики від 24 грудня 2014 року виконав з переплатою в розмірі 430235.24 грн.

Посилається на те, що відповідно до ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Крім того, судом першої інстанції не взято до уваги, що положеннями ч.ч.5, 6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливі положення договору, згідно з яким передбачаються зміни у будь-яких витратах за договором, можуть бути визнані недійсними, а якщо визнання положення недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача, договір може бути визнано недійсним у цілому.

У зв`язку з викладеним просить рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 листопада 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задоволити в повному обсязі.

У січні 2021 року представник відповідача - адвокат Рогатин С.В. подав до суду відзив на апеляційну скаргу.

Відзив мотивований тим, що в Договорі було встановлено відсоток за користування грошовими коштами ОСОБА_5 у розмірі 18 % річних від суми позики, тобто 0.049 % за кожен день користування грошовими коштами, що відповідає вимогам Закону та Договору і також повинні бути сплачені позичальником. Вказує, що 24 грудня 2014 року позивач підписав договір позики, чим підтвердив, що усвідомлював значення своїх дій та розумів свої права та обов`язки. Справжність підписів у договорі позики засвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Оніщук О.М. Звертає увагу на те, що згідно умов договору позивач зобов`язаний повернути суму позики в гривні, але розмір визначається в доларовому еквіваленті суми позики на день повернення за офіційним курсом Національного банку України. Однак, в порушення вказаних умов законодавства, ОСОБА_4 повернув ОСОБА_5 лише частину боргу у сумі 38751.87 дол. США, хоча згідно Договору еквівалент повернення боргу повинен становити не менше 42500.00 дол. США. Зазначив, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом або договором, повернути таку ж суму грошових коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

У зв`язку з викладеним просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

В судовому засіданні представник апелянта - адвокат Осипенко В.Ю. апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на мотиви, викладені в ній.

Представник відповідача - адвокат Рогатин С.В. проти аплеяційної скарги заперечив та просив рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

24 грудня 2014 року між ОСОБА_5 (Позикодавець) та ОСОБА_4 (Позичальник) укладено Договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Оніщук О.М. та зареєстровано в реєстрі за № 7064 (т.1 а.с.10).

Відповідно пункту 1 Договору позики ОСОБА_5 передає у встановлений строк у власність ОСОБА_6 грошову суму у розмірі 670235.24 коп., що в еквіваленті станом на дату укладання Договору за офіційним курсом Національного Банку України становить 42500 доларів США.

Згідно п.3 Договору Позикодавець зобов`язується передати позичальнику суму позики, зазначену в п.1 цього Договору, частинами відповідно до наступного графіку:

до 25 січня 2015 року - грошову суму в розмірі 335117.62 грн.;

до 25 березня 2015 року - грошову суму в розмірі 335117.62 грн.

ОСОБА_5 виконав свої зобов`язання за вказаним договором та надав у встановлений договором строк обумовлену суму позики, що підтверджується розписками від 23 січня 2015 року, від 24 січня 2015 року, від 02 березня 2015 року, від 20 березня 2015 року, від 22 березня 2015 року та цей факт не заперечується позивачем.

Відповідно до п.п.2, 3 Договору за домовленістю Сторін позика видається під 18 % річних. Позичальник зобов`язався повернути готівкою суму позики до 25 січня 2017 року включно.

Відповідно до п.14 Договору Сторони погодили, що у випадку зміни у бік збільшення курсу гривні до долара США від зазначеного курсу у п.1 цього Договору, позика підлягає поверненню таким чином, щоб розмір повернутої позики або її частини відповідав доларовому еквіваленту суми за офіційним курсом продажу долара США, встановленим Національним банком України на день повернення позики за цим Договором (в тому числі у випадку дострокового повернення або погашення в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки та/або примусового стягнення заборгованості та/або погашення заборгованості будь-яким іншим шляхом).

ОСОБА_4 в рахунок повернення позики перерахував ОСОБА_5 грошові кошти на суму 1000000.00 грн., що підтверджується копіями квитанцій (т.1 а.с.11-19), а саме:

від 20 вересня 2017 року на суму 50000.00 грн.,

від 13 жовтня 2017 року на суму 50000.00 грн.,

від 16 листопада 2017 року на суму 100000.00 грн.,

від 20 листопада 2017 року на суму 75000.00 грн.,

від 27 грудня 2017 року на суму 125000.00 грн.,

від 18 січня 2018 року на суму 100000.00 грн.,

від 22 січня 2018 року на суму 100000.00 грн.,

від 22 січня 2018 року на суму 100000.00 грн.,

від 06 лютого 2018 року на суму 150000.00 грн.,

від 06 лютого 2018 року на суму 250000.00 грн.

Зобов`язання у вигляді повернення всієї суми позики, позивач повинен був виконати до 25 січня 2017 року.

Однак, вперше повернення частини позики відбулось 20 вересня 2017 року на суму 50000.00 грн., тобто через вісім місяців після кінцевого строку виконання Договору.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У відповідності до норм статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Судом встановлено, що позивач був ознайомлений з усіма істотними умовами договору позики.

Згідно із статтею 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Отже, ст.536 ЦК України сама по собі не встановлює розміру процентів за користування грошовими коштами, віддаючи це на вирішення на рівні договору або Закону. Тобто, сторони зобов`язання можуть укласти договір, в якому визначити розмір процентів.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Отже, установлено презумпцію оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року по справі № 6-36цс14.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання пункту 3 Договору Позики від 24 грудня 2014 року щодо встановлення 18% річних таким, що суперечить Закону, а тому вказаний пункт не може бути визнано недійсним.

Доводи представника апелянта про те, що встановлення відсоткової ставки за користування позикою в розмірі 18% річних свідчить про неправомірне отримання прибутку колегія суддів відхиляє, оскільки позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Посилання представника апелянта на те, що у п.4 Договору позики від 24 грудня 2014 року сторони в присутності приватного нотаріуса засвідчили, що одержання позики не пов`язано зі здійсненням підприємницької діяльності будь-якою із сторін, а тому такий договір слід вважати безпроцентним, апеляційний суд до уваги не бере, оскільки Договір позики, як загальна договірна конструкція, є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо суб`єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Апеляційний суд зазначає, що Договір позики укладено в національній валюті України, а визначення грошового еквіваленту зобов`язання в іноземній валюті відповідає приписам ст.524 ЦК України.

Укладаючи Договір позики від 24 грудня 2014 року сторони спору мали право очікувати на те, що все, що обумовлене укладеним між ними правочином буде виконано контрагентом зацікавленої сторони. Це випливає з норми статті 629 ЦК України, якою встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами та відповідає загальноприйнятому принципу «pacta sunt servanda» («договори повинні виконуватися».

Тож, вступаючи у договірні стосунки, згідно з договором, позикодавець вправі розраховувати на те, що його контрагент - позичальник буде виконувати укладений між ними договір допоки відповідне зобов`язання не буде припинено.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції зробив привильний висновок, що у ОСОБА_5 існувало виправдане сподівання на повернення тієї суми коштів, що була ним фактично позичена ОСОБА_4 , й можливість реалізації означеного права сторони Договору позики втілили в п.14, тому відсутні суперечності змісту п. 14 Договору позики приписам Закону.

Твердження представника апелянта про те, що у ОСОБА_4 лише за межами офісу ОСОБА_5 та нотаріуса з`явилася можливість ознайомитися з умовами вже підписаного ним Договору позики апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки позивачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження викладених обставин.

Колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_4 підписав договір позики, чим підтвердив, що усвідомлював значення своїх дій та розумів свої права та обов`язки. Справжність підписів у договорі позики засвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Оніщук О.М.

Установивши, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, колегія суддів враховує встановлену статтею 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину та погоджується з висновком судом першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання недійсним пунктів 3 та14 Договору Позики від 24 грудня 2014 року.

Щодо позовної вимоги про стягнення переплаченої суми у зв`язку з повним виконанням зобов`язань за Договором позики, колегія суддів виходить з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що позика підлягає поверненню таким чином, щоб розмір повернутої позики або її частини відповідав доларовому еквівалентові суми за офіційним курсом продажу долара США встановленим НБУ, що на день повернення позики.

На момент укладення Договору позики від 24 грудня 2014 року, курс гривні до долару США, встановлений НБУ становив 15.77 грн. за 1 долар США, а на момент першої виплати відповідачем суми боргу у розмірі 50000.00 грн. становив вже 26.12 грн. за 1 долар США.

Співставивши виплачені позичальником суми в національній валюті з офіційним курсом НБУ гривні до долара США на момент перерахування грошей можна визначити еквівалент виконання зобов`язання в доларах США (згідно п.14 Договору позики), а саме:

- 20 вересня 2017 року сплачено 50000.00 грн. (курс НБУ - 26.12 грн. / 1 USD), що в еквіваленті становить 1914.24 дол. США;

- 13 жовтня 2017 року сплачено 50000.00 грн. (курс НБУ - 26.63 грн. / 1 USD), що в еквіваленті становить 1877.58 дол. США;

- 16 листопада 2017 року сплачено 100000.00 грн. (курс НБУ - 26.48 грн. / 1 USD), що в еквіваленті становить 3776.43 дол. США;

- 20 листопада 2017 року сплачено 75000.00 грн. (курс НБУ - 26.49 грн. / 1 USD), що в еквіваленті становить 2831.25 дол. США;

- 27 грудня 2017 року сплачено 125000.00 грн. (курс НБУ - 27.94 грн. / 1 USD), що в еквіваленті становить 4473.87 дол. США;

- 18 січня 2018 року сплачено 100000.00 грн. (курс НБУ - 28.66 грн. / 1 USD), що в еквіваленті становить 3489.18 дол. США;

- 22 січня 2018 року сплачено 100000.00 грн. (курс НБУ - 28.84 грн. / 1 USD), що в еквіваленті становить 3467.40 дол. США;

- 22 січня 2018 року сплачено 100000.00 грн. (курс НБУ - 28.84 грн. / 1 USD), що в еквіваленті становить 3467.40 дол. США;

- 06 лютого 2018 року сплачено 150000.00 грн. (курс НБУ - 27.74 грн. / 1 USD), що в еквіваленті становить 5407.35 дол. США;

- 06 лютого 2018 року сплачено 250000.00 грн. (курс НБУ - 27.74 грн. / 1 USD), що в еквіваленті становить 9012.25 дол. США.

Загалом Позичальником повернуто 1000000.00 грн., що згідно офіційного курсу НБУ на день сплати еквівалентно 39716.95 доларів США.

Отже, позивач ОСОБА_4 повернув відповідачу ОСОБА_5 лише частину боргу у сумі 39716.95 доларів США, хоча згідно умов Договору позики еквівалент повернення боргу повинен становити не менше 42500.00 доларів США.

З огляду на викладене, необгунтованими є твердження представника апелянта, що ОСОБА_4 свої зобовя`зання відносно Договору позики від 24 грудня 2014 року перед ОСОБА_5 виконав в повному обсязі та з переплатою в розмірі 430235.24 грн.

Безпідставними є доводи представника апелянта, що на спірні відносини поширюється Закон України «Про захист прав споживачів», оскільки Договір позики від 24 грудня 2014 року укладений між фізичними особами.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відмовляючи у задоволенні позову, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 листопада 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови - 02 березня 2021 року.

Головуючий

Судді