Справа № 627/587/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2021 року смт Краснокутськ

Краснокутський районний суд Харківської області у складі

головуючого Вовк Л. В.

з участю секретаря Полешко О. С.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Краснокутськ Харківської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розподіл майна подружжя ,

у с т а н о в и в :

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя .

З урахуванням уточнених позовних вимог , позовна заява обгрунтована тим , що , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі в період з 07.07.2009 року по 05.01.2012 року, ними, 10.10.2009 р. , на підставі договору купівлі-продажу за спільні кошти подружжя було набуто майно, а саме житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 , право власності якого зареєстровано на відповідача. Протягом спільного проживання , відповідач систематично зловживав спиртними напоями та здійснював фізичне та моральне насильство над дружиною. Після розірвання шлюбу, позивач неодноразово намагалася потрапити до будинку, але відповідач їй не дозволяв , погрожуючи ОСОБА_1 . Позивач боїться свого колишнього чоловіка та не спілкується з ним . Позивач в липні 2020 року дізналася , що відповідач має намір продати будинок. Побоюючись , що відповідач без її згоди продасть будинок , тим самим порушить її право як співласника домолодіння , вимушена звернутися до суду . Посилаючись на те, що сторони не дійшли згоди щодо добровільного поділу майна, що , на її думку, є спільною сумісною власністю подружжя , ОСОБА_1 просила суд визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 та визнати за нею, в порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на Ѕ частку домоволодіння за вище вказаною адресою , залишивши Ѕ частку у власності ОСОБА_3 ; стягнути сплачені судові витрати з відповідача на користь позивача .

У березні 2021 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні майном , шляхом визнання особою такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому просив усунути ОСОБА_3 перешкоди у користуванні житловим будинком по АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_1 такою , що втратила право користування житловим приміщенням за вказаною адресою.

В позові ОСОБА_3 вказав , що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з липня 2009 року по січень 2012 року. ОСОБА_3 є власником житлового будинку з надвірними будівлями про АДРЕСА_1 .Після розірвання шлюбу подружжя проживає окремо . З 05.12.2011 року ОСОБА_1 не проживає у житловому будинку за вище вказаною адресою. З січня 2012 року ОСОБА_1 не здійснює догляд за будинком , не вкладала кошти в утримання будинку , а позивач ОСОБА_3 навпаки вкладав кошти у будинок. В добровільному порядку ОСОБА_1 не бажає зніматися з реєстраційного обліку,чим обмежує його як власника вільно користуватися своїм нерухомим майном.

Ухвалою суду від 24.05.2021 року , первісний позов ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та зустрічний позов ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні майном , шляхом визнання особою такою, що втратила право користування житловим приміщенням, об`єднані в одне провадження.

11.08.2021 року , ухвалою суду , за заявою ОСОБА_3 , зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні майном , шляхом визнання особою такою, що втратила право користування житловим приміщенням, залишено без розгляду.

У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позов , просять задовольнити.

Відповідач та його представник позов не визнали , просили відмовити , так як спірний житловий будинок з господарськими будівлями , на думку відповідача , є його особистою приватною власністю та не може бути розділений в порядку поділу майна подружжя . Спірний житловий будинок він придбав за особисті кошти, які заробив, працюючи в ТОВ «СибТрансСтрой» , та від отриманих коштів за продаж будинку, який належав відповідачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом . Також відповідач просив застосувати строки позовної давності , оскільки вважає , що позивач при зверненні до суду з вказаним позовом , пропустила строки позовної давності , так як в 2011 році сторони розділили все майно, та не пред`являючи жодних претензій , ОСОБА_1 залишила будинок та більше ніколи не з`являлася .

Суд, заслухавши пояснення сторін , їх представників, допитавши свідків , дослідивши письмові докази по справі , дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.07.2009 року , який рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 05.01.2012 року , розірвано . Спільних дітей сторони не мають (а.с.5,6 т.1).

Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого державним нотаріусом Краснокутської державної нотаріальної контори Харківської області Гук С.Ю. від 10.10.2009 року, та зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 14.10.2009 року , на ім`я ОСОБА_3 , було придбано майно, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 , загальною площею 55,30 кв м, житловою - 37,30 кв.м . Вказаний житловий будинок з надвірними будівлями , придбаний у продавця ОСОБА_5 за 50 000,00 грн та 14.10.2009 року право власності за відповідачем ОСОБА_3 зареєстровано у РКП «Краснокутське БТІ» ( а.с. 7,8 , 12 т.1).

Про те, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями про АДРЕСА_1 зареєстрований на праві приватної власності за ОСОБА_3 , також підтверджує Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно ; інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно , Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 03.08.2020 року ( а.с. 12,19-20 т.1).

Згідно п. 3 зазначеного вище договору, продаж будинку вчинено за 50 000, 00 грн , з яких 10 000,00 грн перераховані на розрахунковий рахунок продавця раніше до підписання цього договору , а решта 40 000,00 грн будуть перераховані на цей же рахунок до 01.05.2010 року . ( а.с.7)

Квитанціями від 07.07.2009 року , 12.10.2009 року , 14.05.2010 року підтверджено , що продавець будинку ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_3 гроші в сумі 50 000,00 грн. ( а.с. 105-106 т.1).

Згідно п.10 вище вказаного договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями від 10.10.2009 року зазначано , що покупець ОСОБА_3 заявив , що на придбання будинку ним отримана згода його дружини , про що є її заява , яка знаходиться в справах .

Як свідчить заява ОСОБА_1 , посвідчена державним нотаріусом Краснокутської державної нотаріальної контори Гук С.Ю. від 10.10.2009 року , вона дала згоду на укладання договору про купівлю її чоловіком ОСОБА_3 житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 . У вказаній заяві ОСОБА_1 підтвердила, що гроші , які витрачаються на придбання об`єкта нерухомості, є спільною сумісною власністю. Придбаний будинок також буде об`єктом права спільної сумісної власності як такий, що набувається ними за час шлюбу . ( а.с. 42 т.2)

При цьому договір не містить застережень про те, що гроші , які витрачалися відповідачем ОСОБА_3 на придбання нерухомого майна , є його особистою власністю.

Довідка КП «Краснокутське БТІ» від 26.03.2021 року та технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами КП «Краснокутське БТІ» від 12.03.2021 року свідчить про те, що житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 існує , його загальна площа складає 61,40 кв.м, житлова площа 37,90 кв.м . На зазначений об`єкт нерухомого майна станом на 31.12.2012 року зареєстроване право власності за ОСОБА_3 , на підставі договору купівлі-продажу від 10.10.2009 року. ( а.с.226,227-231 т.1).

Згідно записів у трудовій книжці , ОСОБА_1 з серпня 2008 року по червень 2016 року працювала в Краснокутській районній лікарні на посаді молодшої медичної сестри полового віддділення.( а.с.11 т.2).

Згідно паспорта громадянина України , ОСОБА_1 з 11.11.2008 року була зареєстрована по АДРЕСА_2 , а саме у будинку відповідача ,який йому належав на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом , виданого Краснокутською державною нотаріальною конторою Харківської області від 08.10.2005 року .

Відповідно до довідки Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області № 372 від 02.03.2021 року та копії паспорта громадянина України , ОСОБА_1 15.10.2009 року зареєстрована у спірному будинку по АДРЕСА_1 , знята з реєстрації 09.06.2021 року. ( а.с. 10)

Відповідач ОСОБА_3 працював вахтовим методом в ТОВ «СибТрансСтрой» на підставі трудових договорів з 2007 року по червень 2009 року , на посаді водія. (а.с. 107,108 т.1).

Договором купівлі продажу , посвідченого 17.10.2009 року державним нотаріусом Краснокутської державної нотаріальної контори Харківської області Гук С.Ю., підтверджується , що ОСОБА_3 продав ОСОБА_6 житловий будинок по АДРЕСА_2 , який належав продавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08.10.2005 року, за 30 000,00 грн, які продавець одержав від покупця до підписання цього договору. (а.с.109 т.1).

Допитана по справі свідок ОСОБА_7 пояснила суду , що проживає по сусідству з ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 . Їй відомо , що ОСОБА_3 за час спільного проживання з ОСОБА_1 зловживав спиртними напоями та часто бив свою дружину . Після останнього побиття , позивач потрапила в лікарню та боялася повертатися додому , шукала інше житло і тимчасово проживала у свідка. Після розлучення сторін та до 2020 року , ОСОБА_3 не допускав позивача до спірного домоволодіння . Позивач періодично приїжджала та намагалася потрапити до будинку , але відповідач її не впускав . В 2020 році свідок почула від мешканців селища , що ОСОБА_3 має намір продати будинок та повідомила про продаж будинку позивачу.

Відповідно до виписки з історії хвороби №3870 від 07.12.2011 року , ОСОБА_1 перебувала на лікуванні у Краснокутській ЦРЛ з приводу струсу головного мозку, забію м`яких тканин голови . Крім того , у вказаній виписці зазначено, що ОСОБА_1 була побита чоловіком. ( а.с. 17) .

Як пояснила свідок ОСОБА_8 , що їй відомо , що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 2008 року проживали разом у будинку відповідача в с. Пархомівка та протягом року з метою купити будинок , шукали його в смт Краснокутськ . Потім, як подружжя, сторони придбали спільне домоволодіння та почали проживати в ньому. Також свідок пояснила , що їй відомо зі слів ОСОБА_1 , що в неї були особисті кошти на придбання спірного житла , які вона отримала від продажу будинку з колишнім чоловіком. Крім того , позивач весь час працювала та мала свої доходи .

Свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 пояснили суду , що є сусідами ОСОБА_3 та після розлучення сторін , вони не бачили , щоб ОСОБА_1 намагалася зайти до спірного домоволодіння , а ОСОБА_3 щоб їй перешкоджав потрапити до будинку . Позивач в будинку після розлучення не проживала , не займалася утриманням будинку .

Як пояснила свідок ОСОБА_11 , вона з 2011 року по жовтень 2017 року співмешкала з ОСОБА_3 в будинку по АДРЕСА_1 . За час її проживання у спірному будинку , позивач до будинку не з`являлася , утриманням будинку займався ОСОБА_3 , проводив поточні ремонти, на прохання ОСОБА_3 , в телефонному режимі, знятися з реєстрації , позивач відмовляла.

Згідно акту обстеження домоволодіння, проведеного з участю депутата Краснокутської селищної ради від 02.03.2021 року , ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 не проживає з 05.12.20211 року ( а.с.205 т.1)

Оскільки сторони перебували у шлюбі та придбали житловий будинок у цей період, на майно розповсюджується режим спільної сумісної власності , частки в якій за законом є рівними.

Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст.63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Частиною 1ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. N 11).

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб,розірвання шлюбу,визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, тобто, ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі 372/504/17 (провадження №14-325цс18) , у постанові Верховного Суду від 24.05.2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.02.2018 року у справі № 235/9895/15-ц ,від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц.

У разі придбання майна у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Отже, визнаючи право особистої приватної власності одного з подружжя на майно, суд повинен установити той факт, що джерелом його набуття були особисті кошти цієї особи. Такі обставини підлягають доведенню.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оскільки, спірне майно придбано в період шлюбу, позивач надала свою згоду на придбання будинку, належними та допустимими доказами відповідач не підтвердив, що гроші витрачені на придбання нерухомого майна є його особистими, суд дійшов висновку про те, що спірне майно, житловий будинок з господарськими будівлями , є об`єктом права спільної сумісної власності . Сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_3 шлюб розірвали, домовленості щодо поділу житлового будинку по АДРЕСА_1 , як об`єкта права спільної сумісної власності, не досягли, шлюбний договір чи домовленість між подружжям щодо розміру часток у спільній сумісній власності подружжя відсутні. За таких обставин, спір про поділ майна підлягає вирішенню судом з визначенням часток майна дружини та чоловіка рівними.

Доводи відповідача ОСОБА_3 про те, що грошові кошти для купівлі будинку не відносяться до спільних коштів подружжя та ніяких спільних коштів для купівлі цього будинку позивач ОСОБА_1 не вкладала , є необгрунтованими, оскільки будь- яких доказів на підтвердження вказаних обставин матеріали справи не містять. Натомість , матеріалами справи , поясненнями ОСОБА_1 та свідка ОСОБА_8 підтверджується , що ОСОБА_1 проживала та була зареєстрована з листопада 2008 року у будинку відповідача по АДРЕСА_2 та до реєстрації шлюбу, вони разом з відповідачем підшукували будинок у смт Краснокутськ , а потім за спільні кошти придбали домоволодіння . Крім того , ОСОБА_1 до шлюбу та у період зареєстрованого шлюбу, працювала та отримувала дохід, що підтверджується її трудовою книжкою, а саме: з серпня 2008 року по червень 2016 року .Надані відповідачем квитанції про передачу грошових коштів продавцю будинку ОСОБА_5 , не свідчать про те, що кошти належали особисто відповідачу . Крім того , договір купівлі - продажу будинку не містить застережень про те, що гроші , які витрачалися відповідачем ОСОБА_3 на придбання нерухомого майна , є його особистою власністю , а навпаки ОСОБА_1 підтвердила , що гроші , які витрачаються на придбання об`єкта нерухомості , є спільною власністю та придбаний будинок також буде об`єктом права спільної сумісної власності , як такий , що набуваються ними за час шлюбу. Крім того , на думку суду , наявність у відповідача коштів, які він заробив , працюючи у Російській Федерації , та отримав за продаж свого власного будинку , не свідчить про те, що саме за ці кошти було придбане спірне домоволодіння. Посилання відповідача , що він після розлучення , сам утримував будинок , проводив поточні ремонти , міняв вікна , двері , втановлював газовий котел , здійснював добудови до будинку , а відповідач не утримувала нерухоме майно, не спростовує призумпію спільного майна подружжя , та не є підставою для відмови в позові позивача.

Таким чином , дослідивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності , суд дійшов висновку про те, що спірне майно придбано за кошти , які є спільною сумісною власністю подружжя , у зв`язку з чим спірне домоволодіння є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та підлягає поділу в рівних частинах між сторонами.

Що стосується посилання відповідача ОСОБА_3 про застосування строків позовної давності, то слід зазначити наступне.

Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч.2 ст. 72 СК України).

Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі №203/304/17 (провадження № 61-5400св19).

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду України викладеної у постанові в справі № 6-258цс15 від 23.09.2015 року, який суд у відповідності до ч.4 ст. 263 ЦПК України, враховує при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Суд , вважає, що позивачем не пропущено строк звернення до суду із цим позовом, оскільки спірне майно є спільною сумісною власністю сторін, а розірвання шлюбу не тягне за собою припинення цього права. Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними. Оскільки відповідач ОСОБА_3 після розірвання шлюбу сторін (з січня 2012 року) не заперечував права позивача на набутий у період шлюбу будинок, не вимагав його поділу, то права позивача не порушувалися. Спір між сторонами щодо поділу будинку виник у липні 2020 року, коли позивач дізналася, що відповідач має намір продати будинок та визнати її такою , що втратила право користування житлом та ОСОБА_3 відмовився від поділу будинку , тому саме з липня 2020 року, слід вважати, що починається перебіг позовної давності, який позивачем не пропущено.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на майно набуте під час шлюбу підлягають задоволенню, житловий будинок з господарськими будівлями - поділу між сторонами, шляхом визнання права власності на Ѕ його частку за позивачем.

Щодо вимог позивача про стягнення сплачених судових витрат, суд зазначає наступне .

Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Зокрема, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог .

Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений статтею 141 ЦПК України. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує вимоги, викладені в частині 3 цієї статті.

За результатами розгляду справи, витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

3) Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

4) Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2020 року у справі № 211/1674/19 вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Позивач , звертаючись до суду сплатила за подачу позову судовий збір у сумі 840,80 грн , що підтверджується квитанцією про сплату судового збору, який підялгає стягненню з відповідача на користь позивача .

Окрім того, позивач понесла витрати на правничу допомогу адвоката Колісник І.І. по представництву, супроводженню та підготовки заяв та клопотань під час судового розгляду цивільної справи в межах суми гонорару в розмірі 11 000,00 грн .

Матеріалами справи підтверджується, що позивачу ОСОБА_1 надавалась адвокатом Колісник І.І. правнича допомога з надання правої інформації , консультацій , підготовки та подання заяви про збільшення позовних вимог , складання та написання клопотань, участь у судових засіданнях ,на підставі договору про надання правової допомоги № 05/2021 року від 01.04.2021 року .

Понесені витрати на правничу допомогу підтверджуються матеріалами справи, а саме: актом приймання-передачі наданих послуг від 12.12.2021 року ; розрахунковою квитанцією від 01.05.2021 року , 10.12.2021 року проведеною адвокатом Колісник І. І..

Визначаючи розмір витрат на правничу допомогу, суд бере до уваги норми ч. 4 ст. 137 ЦПК України та, врахувавши те, що позовні вимоги задоволено , а також характер спірних правовідносин, складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), час, витрачений адвокатом на виконання робіт, значення справи для сторін, з урахуванням вимог розумності та справедливості вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 11 000,00 грн, понесених нею витрат в суді на професійну правничу допомогу .

Керуючись ст. 60, 61, 63, 69, 70, 71 СК України, ст. 10, 12, 13, 81, 141, 263-265, 354 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розподіл майна подружжя - з а д о в о л ь н и т и.

Визнати об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 .

Поділити в рівних частках, в порядку поділу спільного майна подружжя , житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 , визнавши за ОСОБА_1 право приватної власності на Ѕ частку вказаного житлового будинку з господарськими будівлями , залишивши Ѕ частку домоволодіння у приватній власності ОСОБА_3 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачені судові витрати , що складаються із судового збору у розмірі 840,80 грн та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 11 000,00 грн , а всього 11 840 (одинадцять тисяч вісімсот сорок) грн 80 коп..

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його оголошення та в порядку ст.354 ЦПК України.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаюча по АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

Відповідач: ОСОБА_3 , зареєстрований по АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повний текст рішення виготовлено 23.12.2021 року.

Суддя Л. В. Вовк