Ухвала

Іменем України

22 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 753/7151/21

провадження № 61-20269ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бачигіна Костянтина Володимировича на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 07 вересня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 04 листопада 2021 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, про зміну місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з ним як батьком дитини за адресою: АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні 07 вересня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Бачигін К. В. заявив клопотання про закриття провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 07 вересня 2021 року в задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Бачигіна К. В. про закриття провадження у справі відмовлено.

У жовтні 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Бачигін К. В. подав апеляційну скаргу на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 07 вересня 2021 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 листопада 2021 року відмовлено у прийнятті та повернено представнику ОСОБА_1 - адвокату Бачигіну К. В. апеляційну скаргу на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 07 вересня 2021 року на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ухвала суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі не може бути оскаржена в апеляційному порядку до ухвалення рішення суду по суті спору й окремо від цього рішення. Рішення суду по суті спору в цій справі не ухвалено, тому апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Бачигіна К. В. підлягає поверненню.

14 грудня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Бачигін К. В. подав касаційну скаргу на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 07 вересня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 04 листопада 2021 року, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і закрити провадження у справі.

Касаційне провадження в частині оскарження ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 07 вересня 2021 року не підлягає відкриттю з таких підстав.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

За змістом наведеної норми процесуального права в касаційному порядку можуть бути оскаржені лише ті ухвали суду першої інстанції (згідно з наведеним переліком), які були переглянуті по суті в апеляційному порядку. В даному ж випадку оскаржувана заявником ухвала Дарницького районного суду міста Києва від 07 вересня 2021 року не була переглянута по суті в апеляційному порядку, так як апеляційна скарга на вказане судове рішення була повернута апеляційним судом особі, яка її подала.

Отже, вказана ухвала місцевого суду не підлягає касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Оскільки ухвала Дарницького районного суду міста Києва від 07 вересня 2021 року не підлягає касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження в частині оскарження вказаного судового рішення необхідно відмовити з наведених вище підстав.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Бачигіна К. В. в частині оскарження ухвали Київського апеляційного суду від 04 листопада 2021 року подана на підставі абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України і мотивована тим, що апеляційний суд не надав правової оцінки його доводам, занадто формально поставився до обставин і безпідставно відмовив у прийнятті апеляційної скарги. Пунктом 15 частини першої статті 353 ЦПК України учасникам справи надано право на оскарження в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо закриття провадження у справі. Тобто оскаржувана ухвала місцевого суду входить до переліку ухвал, на які можуть бути подані скарги окремо від рішення суду. Крім цього, звернення до суду з апеляційною скаргою було обумовлене грубим порушенням місцевим судом норм процесуального права.

Касаційне провадження в частині оскарження ухвали Київського апеляційного суду від 04 листопада 2021 року не підлягає відкриттю з таких підстав.

У статті 1 Конституції України закріплено, що Україна є правовою державою. Як будь-яка правова держава, Україна гарантує захист прав і законних інтересів людини і громадянина в суді шляхом здійснення правосуддя.

Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина п`ята статті 55 Конституції України).

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» від 15 лютого 2000 року зазначено, що спосіб, у який стаття 6 застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

ЄСПЛ зазначає, що право на доступ до суду, гарантоване пунктом першим статтею 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права (рішення ЄСПЛ від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини»).

Обмеженням права на доступ до суду, в даному випадку, є визначений нормами ЦПК України перелік ухвал суду першої інстанції, що можуть бути предметом апеляційного оскарження окремо від рішення суду.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право оскаржувати судові рішення у визначених законом випадках.

Частиною другою статті 352 ЦПК України передбачено, що учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 353 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.

Отже, перелік ухвал, які підлягають апеляційному оскарженню окремо від рішення суду, наведений у статті 353 ЦПК України, є вичерпним.

Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду (частина друга статті 353 ЦПК України).

Системне тлумачення статті 353 ЦПК України свідчить про те, що законодавець свідомо виокремив випадки, в яких може бути оскаржена або конкретна процесуальна дія, або така конкретна дія і відмова в її вчиненні.

У постанові від 29 травня 2019 року у справі № 219/10010/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що встановлення у процесуальному законі переліку ухвал суду першої інстанції, що можуть бути оскаржені окремо від рішення суду стосовно суті спору, та відтермінування реалізації права на апеляційне оскарження з питань, які не перешкоджають подальшому провадженню у справі, до подання апеляційної скарги на рішення суду щодо суті спору є розумним обмеженням, що має на меті забезпечити розгляд справи впродовж розумного строку та запобігти зловживанням процесуальними правами, які можуть призводити до невиправданих зволікань під час такого розгляду. Тому означена мета є легітимною. Обмеження права на апеляційне оскарження окремо від рішення суду щодо суті спору ухвал, не вказаних у частині першій статті 353 ЦПК України, є передбачуваним, оскільки чітко регламентоване процесуальним законом. Звертаючись з апеляційною скаргою на ухвалу суду, що за законом не може бути окремо оскаржена в апеляційному порядку, учасник справи може спрогнозувати юридичні наслідки такого оскарження, визначені у пункті 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що під час розгляду справи суд зобов`язаний відповідно до статті 255 ЦПК України, враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду щодо визначення юрисдикції суду в аналогічних справах, закрити провадження у справі, яку слід вирішувати за правилами іншого судочинства. Отже, у разі встановлення, що на момент звернення з позовом до суду розгляд позовних вимог належав до юрисдикції іншого суду, суд першої інстанції має самостійно виправити допущене відмовою у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі порушення норм процесуального права. У разі, якщо цей суд самостійно не виправив допущене ним порушення, відповідне порушення має виправити суд апеляційної або касаційної інстанції під час розгляду відповідних скарг на судові рішення щодо суті спору. Таке виправлення виключає відповідальність держави за пунктом 1 статті 6 Конвенції щодо гарантування розгляду справи судом, встановленим законом. З огляду на те, що суд з визначених законом підстав може закрити провадження у справі з власної ініціативи, а учасник справи не позбавляється права доступу до суду з апеляційною скаргою на ухвалу, яку не можна оскаржити в апеляційному порядку окремо від рішення щодо суті спору, оскільки має можливість її оскаржити разом з таким рішенням, передбачені процесуальним законом обмеження права на апеляційне оскарження ухвали про відмову у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі не нівелюють для учасника справи можливість доступу до суду та не ускладнюють йому цей доступ настільки, щоби завдати шкоди самій суті цього права.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 вересня 2018 року у справі № 752/1016/17 зроблено висновок про те, що право на апеляційне оскарження учасники справи можуть реалізувати у порядку, визначеному процесуальним законом, не зловживаючи їх процесуальними правами у спосіб подання апеляційної скарги на ухвалу, що не може бути оскаржена до ухвалення рішення по суті спору й окремо від такого рішення.

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції також, якщо скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.

Встановивши, що ухвала Дарницького районного суду міста Києва від 07 вересня 2021 року про відмову в задоволенні клопотання про закриття провадження у справі не підлягає апеляційному оскарженню окремо від рішення суду першої інстанції по суті спору, апеляційний суд дійшов правильного висновку про повернення апеляційної скарги на вказане судове рішення особі, яка її подала.

При цьому згідно з вищевикладеними висновками Великої Палати Верховного Суду (постанова від 29 травня 2019 року у справі № 219/10010/17) таке судове рішення не обмежує права ОСОБА_1 на доступ до суду, оскільки за вищенаведеною частиною другою статті 353 ЦПК України вона має право включити заперечення на ухвалу суду, яка не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, до апеляційної скарги на рішення суду.

Доводи касаційної скарги не спростовують правильних висновків апеляційного суду, які узгоджуються з вищезазначеними правовими висновками Верховного Суду, і не свідчать про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Із змісту касаційної скарги та ухвали Київського апеляційного суду від 04 листопада 2021 року вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування апеляційним судом норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення.

Тому у відкритті касаційного провадження в частині оскарження ухвали Київського апеляційного суду від 04 листопада 2021 року необхідно відмовити з викладених вище підстав.

ЄСПЛ зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», пункти 37, 38 рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомесде ла Торре проти Іспанії»).

Згідно з частиною п`ятою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання заявника про поновлення строку на касаційне оскарження ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 07 вересня 2021 року та ухвали Київського апеляційного суду від 04 листопада 2021 року.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Бачигіна Костянтина Володимировича на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 07 вересня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 04 листопада 2021 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, про зміну місця проживання дитини.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникам.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко