ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2021 року

м. Черкаси

справа № 703/270/21 провадження № 22-ц/821/1591/21 категорія 304090000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бородійчука В.Г.,

суддів: Нерушак Л.В., Василенко Л.І.

секретар: Захарченко А.Д.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

представник відповідача адвокат Хмельницька Людмила Миколаївна

розглянув в судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 14 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

25 січня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, інфляційних втрат, процентів за користування позикою та трьох процентів річних.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 29 грудня 2018 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до якого відповідач отримав у позивача кошти в сумі 250000 грн. та зобов`язався їх повернути до 15 лютого 2019 року. Факт отримання коштів підтверджується нотаріально посвідченою заявою від 29 грудня 2018 року.

Оскільки ОСОБА_2 у визначений строк кошти не повернув, позивач звернувся до суду з позовом та просить стягнути з відповідача борг за договором позики в сумі 250 000 грн., проценти за користування коштами на рівні облікової ставки НБУ в сумі 54 647 грн. 16 коп., інфляційні втрати в сумі 19 500 грн. та 3% річних в сумі 14 383 грн. 56 коп. Просив також стягнути з ОСОБА_2 понесені ним судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 14 квітня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 250 000 грн. боргу за договором позики, 19 500 грн. інфляційних втрат, 14 383 грн. 56 коп. три проценти річних, 670 грн. 86 коп. судового збору та 2 838 грн. 84 коп. судового збору.

В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що під час розгляду справи судом було встановлено, що заява від 29 грудня 2018 року про отримання коштів є борговим документом, складеним відповідачем на підтвердження прийняття зобов`язання за договором позики. Оригінал вказаної заяви наявний у позивача, оглянутий судом в судовому засіданні, його копія, яка додана до позовної заяви, відповідає оригіналу. Це свідчить про існування правовідносин за договором позики між сторонами у справі та про невиконання відповідачем свого зобов`язання щодо повернення позики у визначений строк. Дана заява містить умови отримання відповідачем в борг грошей із зобов`язанням їх повернення, дати отримання коштів та особистим підписом позичальника.

З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги про стягнення з відповідача боргу за договором позики в сумі 250 000 грн. є обґрунтованими, такими, що підтверджуються відповідними доказами, відтак підлягають до задоволення в повному обсязі.

Суд не прийняв до уваги твердження відповідача, що він перераховував отримані кошти на картковий рахунок позивача, оскільки доказів, на підтвердження перерахування коштів саме за договором позики від 29 грудня 2018 року суду не надано.

Надані роздруківки квитанцій визнані судом такими, що не містять найменування отримувача коштів та чіткого призначення платежу.

Інших доказів, зокрема виписки по рахунку позивача, яка б містила відомості про руху коштів та їх перерахування, відповідач суду не надав.

Крім того, доказів на підтвердження звернення до правоохоронних органів з приводу примушування його до підписання боргової розписки та проведення у зв`язку з цим досудового розслідування суду не надано.

Суд врахував, що згідно з договором позики відповідач зобов`язаний був повернути позику до 15 лютого 2019 року, а нарахування відсотків позивачем проводилося з 16 лютого 2019 року по 15 січня 2020 року, тобто після спливу визначеного договором строку повернення позики, а тому позов в частині стягнення з відповідача за вказаний період процентів за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ в сумі 54 647,16 грн. на думку суду до задоволення не підлягає.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 14 червня 2021 року як незаконне та ухвалити нове, яким в задоволені позовних вимог відмовити.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд під час розгляду справи не звернув уваги та не врахував, що заява про отримання боргу підписана відповідачем під психологічним тиском з боку позивача для уникнення конфлікту з ним.

Зазначені в заяві кошти відповідач не отримував, а для того, щоб уникнути негативних наслідків для себе, внаслідок погроз позивача, ОСОБА_2 почав сплачувати кошти на карткові рахунки, реквізити яких надавав позивач ОСОБА_1

ОСОБА_2 зазначив, що сума коштів, сплачена на користь позивача є значено більшою ніж та, що зазначена в борговій розписці.

Суд вищевказані обставини з`ясував неповністю, що призвело до неправильного вирішення спору.

Відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від ОСОБА_1 зазначено, що доводи апеляційної скарги є надуманими та необґрунтованими і не можуть бути підставою для зміни чи скасування рішення суду.

Будь-яких домовленостей про повернення коштів по борговій заяві від 29 грудня 2018 року у сторін по справі не було. Крім того, в судовому засіданні було оглянуто оригінал квитанції, яка знаходиться в позивача, що свідчить про те, що між сторонами існують правові відносини з приводу повернення коштів, оскільки лише наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Суд першої інстанції правильно визначився із спірними правовідносинами та дійшов законного висновку про порушення прав позивача з боку відповідача.

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом першої інстанції встановлено, що 29 грудня 2018 року між ОСОБА_3 , як позикодавцем, та ОСОБА_2 , як позичальником, було досягнуто домовленості щодо усіх істотних умов договору позики грошових коштів в сумі 250 000 грн.

У той же день, на виконання досягнутої домовленості, позивач передав відповідачу в якості позики 250 000 грн., які останній зобов`язався повернути у повному обсязі не пізніше 15 лютого 2019 року.

На підтвердження отримання у позику зазначеної суми грошових коштів відповідач склав та підписав письмову заяву від 29 грудня 2018 року, а справжність підпису ОСОБА_2 у цьому документі посвідчив приватний нотаріус Смілянського районного нотаріального округу Черкаської області Новіков І.М.

У цій заяві також визначений строк повернення позики не пізніше 15 лютого 2019 року, а також зафіксоване зобов`язання відшкодувати моральні позикодавцю моральні збитки в розмірі десяти відсотків від суми позики за кожен місяць затримки повернення боргу.

Таким чином, судом достовірно встановлено, що 29 грудня 2018 року між сторонами був укладений договір позики грошових коштів у сумі 250 000 грн. зі строком виконання позичальником зобов`язання щодо повернення позики - не пізніше 15 лютого 2019 року.

29 грудня 2018 року зазначений договір виконаний з боку позивача у повному обсязі шляхом передачі відповідачу грошових коштів в сумі 250 000 грн.

Станом на дату розгляду справи ОСОБА_2 своїх зобов`язань щодо повернення позики не виконав.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Згідно ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Стаття 1046 ЦК України передбачає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України визначені вимоги до форми договору позики, а саме: договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 530 ЦК України передбачає, що якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 18 вересня 2013 року (справа № 6-63 цс 13) щодо застосування норм права, яка згідно з чинним цивільним процесуальним законодавством має ураховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Верховний Суд України дійшов аналогічних висновків за результатами перегляду справ № 6-50 цс 16, № 6-1967 цс 15.

За правилом ч.2, 3 ст.545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Правовий аналіз ст.545 ЦК України дає підстави вважати, що держатель оригінала боргового документа є належним кредитором у зобов`язанні, на підтвердження виникнення якого наданий такий борговий документ.

Відповідно до правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 707/2606/16-ц (провадження № 61-28762св18), від 26 вересня 2018 року у справі № 483/1953/16-ц (провадження № 61-33891св18), від 27 червня 2018 року у справі № 712/14562/17-ц (провадження № 61-26174св18), статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції дійшов правильних висновків відносно того, що наявність оригіналу боргової розписки у позичальника ОСОБА_1 підтверджує ту обставину, що відповідач своїх зобов`язань щодо повернення коштів не виконав.

Досліджуючи боргову розписку, судом було встановлено, що вона містить умови отримання відповідачем в борг грошей із зобов`язанням їх повернення, дати отримання коштів та особистим підписом позичальника. Крім того, заява про отримання грошей у відповідності до встановленого порядку оформлена та посвідчена приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Черкаської області Новіковим І.М., який засвідчив справжність підпису позичальника ( ОСОБА_2 ) та перевірив його дієздатність.

Оскільки відповідач не довів в судовому засіданні факту передачі позивачу коштів саме за борговою розпискою від 29 грудня 2018 року, тому висновок суду про те, що його зобов`язання не виконані є правильним.

Суд першої інстанції правильно врахував, що доводи відповідача про те, що розписка була написана під примусом є безпідставними, оскільки відповідачем не надано доказів того, що він звертався саме з цього приводу до правоохоронних органів. Крім того, заява про отримання коштів у борг була складена в присутності нотаріуса та нотаріально завірена.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з положеннями статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, оскільки позика є грошовим зобов`язанням, тому у зв`язку з невиконанням позичальником умов договору позики про своєчасне повернення позики настають наслідки, передбачені ч. 1 ст. 1050 ЦК України та ст. 625 ЦК України.

Додані до позову розрахунки інфляційних втрат та трьох процентів річних перевірені судами першої та апеляційної інстанції, неправильності цих розрахунків не встановлено, тому висновок суду про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині є також правильним.

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення відсотків за користування коштами за період з 16 лютого 2019 року по 15 січня 2020 року, суд першої інстанції відмовив в задоволенні цих вимог, виходячи з того, що позику відповідач повинен був повернути 15 лютого 2019 року, а нарахування відсотків проведено після спливу визначеного договором строку повернення позики. Такий висновок суду є правильним, оскільки він повністю відповідає висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17, від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, відповідно до яких право кредитодавця нараховувати проценти за кредитом позики згідно з ст. 1048 ЦК України припиняється після спливу визначеного договором строку повернення позики чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за ч. 1 ст. 1050 ЦК України, застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.

Крім того, доводи апеляційної скарги відносно того, що відповідач перераховував кошти на картковий рахунок позивача не можуть свідчити про виконнання його зобов`язань щодо повернення котів за борговою розпискою від 29 грудня 2018 року, оскільки нявні в матеіралах справи роздруківки квитанцій не містять найменування отримувача коштів та чіткого призначення платежу. Такий доказ не може бути прийнятий судом як такий, що підтверджує доводи відповідача про виконання ним зобов`язань.

Висновок суду в частині розподілу судових витрат є також правильним та повністю відповідає положенням, встановленим у ст. 141 ЦПК України.

Отже, із врахуванням вищевикладених обставин справи та застосованих норм закону щодо вирішення спору, колегія суддів дійшла висновку про законність рішення районного суду та вважає, що доводи апеляційної скарги такий висновок не спростовують та зводяться лише до надуманої переоцінки доказів, що не є підставою для задоволення скарги.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення районного суду ухвалене з дотримання норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 14 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлено 24 грудня 2021 року.

Головуючий В.Г. Бородійчук

Судді Л.В. Нерушак

Л.І. Василенко