судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Ступак О. В.
справа № 641/2666/19-ц
Постановою Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року касаційну скаргу касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , на постанову Харківського апеляційного суду від 18 вересня 2019 рокузадоволено. Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , на ухвалу Харківського апеляційного суду від 04 серпня 2020 рокузалишено без задоволення. Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова
від 04 червня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду
від 18 вересня 2019 року скасовано. Заяву Харківської міської ради, заінтересована особа, - Управління комунального майна та приватизації департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, про визнання спадщини відумерлою та передачу майна до комунальної власності територіальної громади м. Харкова залишено без розгляду. Ухвалу Харківського апеляційного суду від 04 серпня 2020 року залишено без змін. Роз`яснено заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.
Колегія суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, залишаючи без розгляду заяву Харківської міської ради про визнання спадщини відумерлою та передачу майна до комунальної власності територіальної громади м. Харкова,виходила з того, що прийняття спадщини малолітнім ОСОБА_2 , в особі його законного представника ОСОБА_1 , свідчить про те, що між ним та Харківською міською радою виник спір щодо спадкового майна.
Залишаючи без зміни ухвалу Харківського апеляційного суду від 04 серпня 2020 року про закриття апеляційного провадження, Верховний Суд виходив із того, що ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04 червня 2019 року, яким її права не вирішувалися, оскільки у задоволенні заяви Харківської міської ради про визнання спадщини відумерлою відмовлено.
Крім того, оскаржуване рішення суду першої інстанції скасоване постановою Харківського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року, а заяву Харківської міської ради про визнання спадщини відумерлою задоволено, визнано відумерлою спадщиною квартиру АДРЕСА_1 , передано її у комунальну власність територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради. Отже, наслідком визнання відумерлою спадщини, на яку претендує малолітній ОСОБА_2 , є її перехід у власність територіальної громади.
З огляду на викладене,права малолітнього ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 , вирішено не рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04 червня 2019 року, а постановою Харківського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року.
Верховний Суд вказав на те, що у цій справі, з урахуванням викладених обставин, права малолітнього ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 , як особи, яка не брала участі у справі, проте судовим рішенням вирішено питання про його права та інтереси, вирішено саме постановою суду апеляційного інстанції, згідно з якою він позбавляється права на спадщину відповідно до закону.
Із висновками та результатом розгляду цієї справи я не погоджуюся, у зв`язку із чим, відповідно до частини третьої статті 35 ЦПК України, викладаю окрему думку.
Обставини справи
Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04 червня 2019 року в задоволенні заяви Харківської міської ради про визнання спадщини відумерлою та передачу нерухомого майна у комунальну власність територіальної громади м. Харкова відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 18 липня 2019 року Харківська міська рада подала апеляційну скаргу.

За наслідками розгляду апеляційної скарги, постановою Харківського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року апеляційну скаргу Харківської міської ради задоволено. Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04 червня 2019 року скасовано, ухвалено нове рішення про задоволення заяви. Визнано відумерлою спадщиною квартиру АДРЕСА_1 , що належала на праві приватної власності ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Передано відумерлу спадщину у комунальну власність територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради.

У квітні 2020 року ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04 червня 2019 року.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 04 серпня 2020 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04 червня 2019 року закрито.

Закриваючи апеляційне провадження, суд апеляційної інстанції, з яким погодився й Верховний Суд, виходив із того, що ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу на рішення, яким її права не вирішувалися, оскільки у заяві Харківської міської ради про визнання спадщини відумерлою було відмовлено. Крім того, оскаржуване рішення суду першої інстанції скасоване постановою Харківського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року, а заяву Харківської міської ради про визнання спадщини відумерлою задоволено, визнано відумерлою спадщиною квартиру АДРЕСА_1 , передано її у комунальну власність територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради.Права малолітнього ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 , вирішено не рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04 червня 2019 року, а постановою Харківського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року.

Разом з тим, закриваючи апеляційне провадження, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, чи є малолітній ОСОБА_2 спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Застосовані норми права з процесуальних питань

У пункті 8 частини другої статті 129 Конституції України визначено, що основною засадою судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11?рп/2007 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України, частини другої статті 383 Кримінально-процесуального кодексу України зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Європейський суд з прав людини вказує, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду. «Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

Згідно зі статтею 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За змістом зазначеної статті право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається у несприятливих для них наслідках. Особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють, обмежують, або припиняють права або обов`язки цих осіб.

Тобто, особи, які не брали участь у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку лише ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють або припиняють права і обов`язки цих осіб.

При цьому на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, причому такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи: учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків». У пункті 3 частини першої статті 362 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося. Тобто, у разі подання апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті.

Судове рішення, оскаржуване незалученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо у мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між заявником і сторонами спору не може братися до уваги.

Аналогічні положення закріплені у частині четвертій статті 389 ЦПК України.

Застосовані норми права щодо відносин спадкування

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Статтею 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно з вимогами статті 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Двоюрідні брати та сестри спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (тітці, дядькові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Якщо спадкування за правом представлення здійснюється кількома особами, частка їхнього померлого родича ділиться між ними порівну.

При спадкуванні по прямій низхідній лінії право представлення діє без обмеження ступеня споріднення.

Висновки за результатами розгляду справи

У справах зі спадкових відносин, вирішуючи питання про те, чи має право особа, яка не приймала участь у розгляді справи, оскаржувати судове рішення, суд повинен перевірити, чи є така особа спадкоємцем та чи прийняла вона спадщину.

Отже, первинним для розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , - особи, яка не брала участі у цій справі, є з`ясування судом тієї обставини, чи є малолітній ОСОБА_2 спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 , якщо так, то чи вирішено оскаржуваним рішенням питання про його права та інтереси, та (або) обов`язки.

Обґрунтовуючи своє право на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 зазначила, що вказане рішення суду першої інстанції безпосередньо порушує права малолітнього, оскільки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3 .

Із матеріалів справи убачається, що ОСОБА_5 (спадкодавець), ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , були рідними сестрами. Їхніми батьками були ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

ІНФОРМАЦІЯ_5 у ОСОБА_9 народилася донька ОСОБА_10 .

У ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_6 народилася ОСОБА_11 , у якої ІНФОРМАЦІЯ_7 народився син ОСОБА_2 , який, як стверджує ОСОБА_1 , подаючи апеляційну та касаційну скарги, є спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 як двоюрідний правнук.

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_8 , тобто до відкриття спадщини.

Наступними у черзі на спадкування після смерті ОСОБА_3 , є ОСОБА_12 , яка є матір`ю ОСОБА_1 та бабою ОСОБА_2 .

У справі, що переглядається, Верховний Суд, скасовуючи оскаржувані судові рішення за касаційною скаргою особи, яка не брала участь у розгляді справи, не встановив на якій правовій підставі ОСОБА_2 є спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 .

У справі відсутні докази, що ОСОБА_10 (донька ОСОБА_6 , матір ОСОБА_1 та баба ОСОБА_2 померла або відмовилася від прийняття спадщини. Те саме стосується і ОСОБА_1 , яка не надала доказів, що вона не прийняла спадщину, з урахуванням положень частини третьої статті 1268 ЦК України.

Таким чином, Верховний Суд, переглядаючи справу, не встановив обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме: на якій правовій підставі ОСОБА_2 є спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 , та, відповідно, чи має право на оскарження судових рішень у цій справі.

При цьому, Верховний Суд з посиланням на частину четверту статті 1268 ЦК України вказав, що малолітній ОСОБА_2 є спадкоємцем та прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3 лише тому, що він є малолітнім, не встановивши при цьому спадкоємцем якої черги він є, чи прийняв спадщину в порядку представлення.

Висновки за результатами розгляду справи

При невстановленні правових підстав для того, щоб вважати ОСОБА_2 спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 , що підтверджувало б право на оскарження судових рішень у цій справі, касаційне провадження в частині оскарження рішення суду першої інстанції та постанови апеляційної інстанції по суті справи підлягало закриттю, а мотиви, з яких суд апеляційної інстанції закрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , зміні.

Суддя О. В. Ступак