КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Справа № 947/5254/21
Провадження № 2/947/1913/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.12.2021 року

Київський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді Калініченко Л.В.

при секретарі Матвієвої А.В.,

за участі:

- відповідача ОСОБА_1 ,

- представників відповідача: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_4

до ОСОБА_1

про відшкодування матеріальної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_4 15.02.2021 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування різниці між вартістю відновлювального ремонту та страховим відшкодуванням в сумі 200000,00 грн., а також просить суд стягнути судові витрати.

В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що їй на праві власності належить транспортний засіб марки «Ленд Ровер», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який був пошкоджений внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 28.09.2020 року та була скоєна з вини відповідача ОСОБА_1 .

У відповідності до звіту судового експерта від 15.10.2020 року про оцінку автомобіля марки «Ленд Ровер», реєстраційний номер НОМЕР_1 , виконаного судовим експертом Федотовим Ф.В., вартість відновлювального ремонту вказаного транспортного засобу, пошкодженого при дорожньо-транспортній пригоді, яка мала місце 29.09.2020 року, складає 331690,06 грн.

Оскільки цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу, винного в дорожньо-транспортній пригоді, - ОСОБА_1 була застрахована в ПрАТ «СК «ОБЕРІГ» на підставі полісу №ЕР-200424656, за яким ліміт страхового відшкодування за матеріальної шкодою майну третім особам встановлено в сумі 130000,00 грн. та франшизу у розмірі 26000,00 грн., позивач вважає, що різниця між страховим відшкодуванням та вартістю відновлювального ремонту складає в сумі 204290,00 грн. (331690,00-130000,00+2600), яка повинна бути стягнути з відповідача, яким в добровільному порядку не відшкодована.

Зазначені обставини стали підставою для звернення до суду з цим позовом.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 25.02.2021 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення судового засідання з повідомленням сторін по справі.

25.03.2021 року представник відповідача надав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити у задоволенні позову, з підстав необґрунтованості та безпідставності заявлених вимог, а також стверджуючи, що поданий до суду висновок експерта є неналежним доказом.

У відзиві на позовну заяву, відповідачем одночасно заявлено вимогу про відшкодування витрат на правову допомогу в сумі 10000,00 грн.

14.04.2021 року до суду надійшли заперечення від представника відповідача проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, перехід до загального позовного провадження, разом з відзивом на позовну заяву в якому викладені аналогічні посилання.

Також, 14.04.2021 року до суду надійшло клопотання від представника позивача про поновлення строку на вчинення процесуальної дії та долучення до матеріалів справи доказів висновку судового експерта №7014 від 07.04.2021 року.

31.08.2021 року судом було ухвалено за клопотанням відповідача перейти до загального провадження по справі, розпочато підготовче судове засідання, долучено до матеріалів справи відзив на позовну заяву.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 31.08.2021 року у задоволенні заяви позивача ОСОБА_4 про поновлення пропущеного строку для подання доказів від 14.04.2021 року за вх. №20216 в рамках цивільної справи №947/5254/21 відмовлено. Клопотання позивача ОСОБА_4 про залучення доказів від 14.04.2021 року за вх. №20216 по цивільній справи №947/5254/21 залишено без розгляду.

Позивачка будучи незгодною з вказаною ухвалою суду подала 06.09.2021 року до Одеського апеляційного суду через засоби поштового зв`язку апеляційну скаргу, за якою ухвалою від 29.09.2021 року відкрито апеляційне провадження.

У відповідності до пункту 15.10 перехідних Положень ЦПК України, у разі подання апеляційної скарги на ухвали суду першої інстанції, передбачені пунктами 1, 6-9, 11, 14-16, 20, 22, 23, 37-39 частини першої статті 353 цього Кодексу (крім ухвал про відмову у прийнятті або повернення зустрічного позову, про відмову у прийнятті або повернення позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ухвал про зупинення провадження у справі, які подані з пропуском строку на їх оскарження), чи подання касаційної скарги на ухвали суду апеляційної інстанції (крім ухвал щодо забезпечення позову, зміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, ухвал про зупинення провадження у справі, які подані з пропуском строку на їх оскарження, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремих ухвал) - до суду апеляційної або касаційної інстанції передаються всі матеріали. В інших випадках - до суду апеляційної або касаційної інстанції передаються копії матеріалів, необхідних для розгляду скарги. У разі необхідності суд апеляційної або касаційної інстанції може витребувати також копії інших матеріалів справи.

Приймаючи, що позивачем оскаржено ухвалу про відмову в поновленні процесуального строку, оскарження якої окремо від рішення суду передбачено п. 10 ч.1 ст.353 ЦПК України, у відповідності до п.15.10 Перехідних Положень ЦПК України, судом були скеровані до Одеського апеляційного суду копії матеріалів цивільної справи

13.10.2021 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

В судовому засіданні 20.12.2021 року представником позивача заявлено клопотання про зупинення провадження в цій справі до розгляду апеляційної скарги на ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 31.08.2021 року в цій справі, у задоволенні якого ухвалою суду від 20.12.2021 року відмовлено.

Представник позивача в судовому засіданні надалі підтримував позовні вимоги та просив суд задовольнити.

Представники відповідача в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову з підстав необґрунтованості, надали додаткові докази на понесення відповідачем витрат з отримання професійної правничої допомоги та просили суд стягнути з відповідача у відшкодування вказаних витрат 20000,00 грн.

Заслухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи, суд вважає позов ОСОБА_4 не підлягаючим задоволенню.

Суд зазначає, що відшкодування шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, врегульовано статтею 1187 ЦК України, у відповідності до якої джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 1188 ЦК України визначено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме:

1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою;

2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується;

3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

Відповідно до статті 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) висловила правову позицію, відповідно до якої вважає, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (див. пункт 35 цієї постанови). А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Відтак, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-2587цс15, відповідно до якого страховик, який виплатив страхове відшкодування, має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема, право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування.

За наслідком викладеного вбачається, що вирішальним для відшкодування потерпілій особі вартості завданої матеріальної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є підтвердження: наявності вини особи у скоєній дорожньо-транспортній пригоді; визначення вартості відновлювального ремонту та завданої майнової шкоди; доведення різниці між вартістю відновлювального ремонту та сумою сплаченої страховиком винуватця дорожньо-транспортної пригоди страхового відшкодування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В обґрунтування позовних вимог та факту скоєної дорожньо-транспортної пригоди, з вини відповідача, позивач надав до суду роздруківку постанови Київського районного суду міста Одеси від 23.11.2020 року по справі №947/31440/20, з мережі Інтернет порталу Єдиний державний реєстр судових рішень, у відповідності до якої Особу 1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КупАП України.

Однак, суд не приймає вищевказану роздруківку постанови суду в якості належного доказу підтверджуючого вину відповідача у скоєній дорожньо-транспортній пригоді між позивачем та відповідачем, виходячи з наступного.

Судом враховується, що у відповідності до ст. 2 Закону України «Про доступ до судових рішень», рішення суду проголошується прилюдно, крім випадків, коли розгляд справи проводився у закритому судовому засіданні. Кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання, крім ухвал про арешт майна та тимчасовий доступ до речей та документів у кримінальних провадженнях, які підлягають оприлюдненню не раніше дня їх звернення до виконання. Судові рішення також можуть публікуватися в друкованих виданнях із додержанням вимог цього Закону.

Статтею 5 вказаного Закону встановлено, що судові рішення, внесені до Реєстру, можуть офіційно опубліковуватися у друкованих виданнях. Судові рішення вважаються офіційно опублікованими за умови посвідчення органом, який забезпечує ведення Реєстру, відповідності судових рішень оригіналам або електронним копіям судових рішень, внесених до Реєстру. Судові рішення можуть офіційно опубліковуватися в

скороченому обсязі, якщо це виправдано метою видання. Офіційне опублікування судових рішень повинно відповідати вимогам, встановленим статтею 7 цього Закону.

У відповідності до статті 6 зазначеного Закону, кожен має право повністю або частково відтворювати судові рішення, що проголошені судом прилюдно, у будь-який спосіб, у тому числі через оприлюднення в друкованих виданнях, у засобах масової інформації, створення електронних баз даних судових рішень. Будь-яке редагування тексту судового рішення не повинно спотворювати його зміст.

Суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Отже, особа має право відтворювати частково текст рішення суду, оприлюднений у Реєстрі.

Разом з тим, у відповідності до ч.1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частинами 5-7 статті 81 ЦПК України визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини. сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Приймаючи вищевикладене, оскільки суд позбавлений права на самостійне збирання доказів по справі, а подана до суду роздруківка постанови не містить відомостей і даних про особу, яка притягувалась до адміністративної відповідальності, не містить даних про набрання постановою законною сили, суд вважає останню не належним доказом по справі.

Одночасно суд зазначає, що позивачем під час розгляду справи не заявлялось жодного клопотання стосовно огляду відповідної постанови в електронному виді в повному доступі, як і витребування матеріалів справи №947/31440/20 з канцелярії суду для їх огляду.

Статтею 9 закону України «Про доступ до судових рішень» врегульовано, що особа, яка не бере (не брала) участі у справі, якщо судове рішення безпосередньо стосується її прав, свобод, інтересів чи обов`язків, може звернутися до відповідного суду з письмовою заявою про:

1) надання можливості ознайомитися із судовим рішенням у приміщенні суду;

2) надання можливості виготовити копії судового рішення за допомогою власних технічних засобів;

3) виготовлення копії судового рішення апаратом суду;

4) надання повного доступу до судового рішення в Реєстрі, яким вирішено питання про її права, свободи, інтереси чи обов`язки.

У заяві особа повинна обґрунтувати, чому вона не змогла ознайомитися із судовим рішенням у Реєстрі, а також чому вона вважає, що судове рішення безпосередньо стосується її прав, свобод, інтересів чи обов`язків.

Заява розглядається суддею, який ухвалив рішення, невідкладно, а якщо вона потребує додаткового вивчення - протягом трьох робочих днів.

Про результати розгляду заяви повідомляється особа, яка звернулася із заявою, не пізніше наступного дня з дня надходження відповідної заяви.

Доказів на підтвердження того, що позивач зверталась до суду з відповідним клопотанням про надання можливості ознайомитися із судовим рішенням у приміщенні суду, чи/та/або надання можливості виготовити копії судового рішення за допомогою власних технічних засобів, чи/та/або виготовлення копії судового рішення апаратом суду, чи/та/або надання повного доступу до судового рішення в Реєстрі, яким вирішено питання про її права, свободи, інтереси чи обов`язки, до суду не надано.

За наслідком викладеного, суд вважає доводи сторони позивача стосовно наявності вини в діях відповідача зі скоєння дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 28.09.2020 року, не обґрунтованими.

З поданих до суду доказів, судом встановлено, що позивачка є власником транспортного засобу марки «Ленд Ровер», реєстраційний номер НОМЕР_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 .

Також, представник позивача на підтвердження пошкодження належного їй на праві власності транспортного засобу та розміру майнової шкоди посилається на висновок експерта №6871 експертного, авто товарознавчого дослідження по визначенню вартості відновлювального ремонту та матеріального збитку, складеного 15.10.2020 року судовим експертом Федотовим Ф.В., відповідно до якого вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «Ленд Ровер», реєстраційний номер НОМЕР_1 , внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 29.09.2020 року, становить 331690,06 грн., вартість матеріального збитку, завданого власника вказаного транспортного засобу, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 29.09.2020 року, становить 193073,26 грн.

У відповідності до ч.2 ст. 76 ЦПК України, висновок експерта належить до різновидів доказів.

Статтею 102 ЦПК України передбачено вимоги до висновку експерта, відповідно до яких висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.

Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Висновок експерта викладається у письмовій формі і приєднується до справи.

Суд має право за заявою учасників справи або з власної ініціативи викликати експерта для надання усних пояснень щодо його висновку.

У висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (ім`я, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством.

У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.

Якщо експерт під час підготовки висновку встановить обставини, що мають значення для справи, з приводу яких йому не були поставлені питання, він має право включити до висновку свої міркування про ці обставини.

У зазначеному висновку вказано, що його складено у відповідності до Інструкції про призначення та проведення судових експертиз, науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених Наказом Міністерства юстиції України №53/5 від 08.10.1998 року.

Відповідно до п.4.12 вказаної Інструкції, у вступній частині висновку експерта зазначаються зокрема попередження (обізнаність) експерта про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку за статтею 384 Кримінального кодексу України або за відмову від надання висновку за статтею 385 Кримінального кодексу України.

Зазначений висновок, складений судовим експертом Федотовим Ф.В. не містить інформації про попередження експерта (обізнаність) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Крім того, з вказаного висновку вбачається, що експертом здійснювалось дослідження розміру завданої матеріальної шкоди, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 29.09.2020 року, разом з тим, позивачем заявлені вимоги стосовно відшкодування вартості матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 28.09.2020 року.

На підставі вищевикладеного, вказаний висновок експерта, судом в якості належного доказу не приймається.

Інших доказів матеріали справи не містять.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З урахуванням вище встановлених обставин, суд вважає позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, таким, що не підлягає до задоволення, з підстав необґрунтованості та безпідставності.

У відповідності до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що у задоволенні позову судом відмовлено, судові витрати зі сплати збору понесені позивачем до відшкодування не підлягають.

Стосовно заяви відповідача про відшкодування витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.

У відповідності до ч.2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до вимог п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Отже, відповідач, з урахуванням відмову у задоволені позову, має право на відшкодування понесених витрат на правничу допомогу.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI), договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI, видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За нормами ст.137 ЦПК України визначено:

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

4. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За нормами ч.3 ст.141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

У відповідності до 1-3 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Згідно з вимогами ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Отже, матеріалами справи підтверджується факт отримання відповідачем послуг адвоката та понесення ним витрат.

Так, відповідачем у поданому до суду відзиві було заявлено до відшкодування витрати понесені на професійну правничу допомогу в сумі 10000,00 грн.

В судовому засіданні 20.12.2021 року представником відповідача було змінено розмір витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20000,00 грн. та надані додаткові докази.

Одночасно суд зазначає, що зі сторони позивача жодних клопотань чи заперечень стосовно вказаного розміру відповідачем витрат на професійну правничу допомогу, заявлено не було.

Як вбачається з поданих позивачем доказів, судом встановлено, що представництво відповідача в цій справі здійснювалось адвокатами: Кубишкіною Вікторією Юріївною та Бережновим Євгеном Валерійовичем.

На підтвердження наданих послуг зі сторони адвоката Кубишкіної В.Ю., до суду надано договір №15-03-1 про надання професійної правової (правничої) допомоги від 15.03.2021 року, додатковий договір №1 до нього від 15.03.2021 року, додатковий договір №2 від 15.03.2021 року до нього.

У відповідності до акту №1 прийому-передачі виконаних робіт (детальний опис) до вказаного договору, складеного 22.03.2021 року, вбачається, що відповідачем були отримані від адвоката послуги на загальну суму 10000,00 грн., з розрахунку витраченої кількості 19 годин, виходячи з чого вбачається, що вартість однієї години наданих послуг складає 526,31 грн.

Зазначений акт містить інформації про наступні послуги: надання усних консультацій 2 години; надання письмової консультації 4 години; аналіз спірних правовідносин 2 години; збір доказів та підготовка пакету документів 4 години; складення відзиву на позовну заяву 5 годин; подання позову до позову шляхом поштового пересилання 1 година;№ участь адвоката в судовому засіданні 1 година.

Судом з вказаного акту не приймаються надані послуги в частині збору доказів та підготовки пакету документів з розрахунку 4 годин, оскільки такі послуги відповідачем жодним чином не обґрунтовані, враховуючи, що за час розгляду справи зі сторони відповідача до суду було надано лише відзив на позовну заяву. Також є не підтвердженими надані послуги з пересилання позову до суду, оскільки в цій справі зі сторони відповідача зустрічний позов не подавався.

За наслідком викладеного, з поданого акту №1 від 22.03.2021 року суд вважає доведеними надані послуги з розрахунку 14 годин, що складає 7368,42 грн.

Також в судовому засіданні 20.12.2021 року представником відповідача було додатково додано акт №2 до вказаного договору правничої допомоги, складений 20.12.2021 року на підтвердження поданих послуг у розмірі 10000,00 грн., з розрахунку витраченого часу у кількості 10 годин.

Оглянувши і дослідивши зазначений акт, судом встановлено, що крім участі адвоката в судовому засіданні в рамках цієї справи 13.10.2021 року та 20.12.2021 року, інші послуги, які в ньому зазначені, надані адвокатом в рамках справи під час апеляційного провадження, що суд вважає такими, що не стосуються провадження в цій справі та можуть бути заявлені стороною на стадії апеляційного провадження по справі.

За наслідком викладеного, з поданого акту №2 від 20.12.2021 року суд вважає доведеними надані послуги з розрахунку 2 годин участі адвоката в судових засіданнях, що з урахуванням вище встановлених послуг кількістю в 14 годин, в цілому складає 8420,96 грн. (14+2*526,31=8420,96).

Таким чином, враховуючи вказані висновки, суд вважає, що позивача на користь відповідача підлягають до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу в сумі 8420 (вісім тисяч чотириста двадцять) гривень 96 (дев`яносто шість) копійок.

Керуючись ст. ст. ст.ст. 2, 4, 5, 6, 19, 76-78, 81, 141, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) про відшкодування матеріальної шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в сумі 8420 (вісім тисяч чотириста двадцять) гривень 96 (дев`яносто шість) копійок.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 23.12.2021 року.

Головуючий Калініченко Л. В.