Провадження № 2/522/2947/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2021 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

за участю секретаря судового засідання Лисенко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

До суду 27 грудня 2019 року надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, згідно якого просив витребувати у відповідача наступне майно: круглошліфований станок, вертикальнорозточний станок, хонінгувальний станок, що знаходяться в м. Одесі по вул. Аеропортівська, 2-п, громадська організація «Віраж», гараж № НОМЕР_1 , усунувши перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно обґрунтування позову, 25 квітня 2019 року ОСОБА_3 приїхав до свого гаражу № НОМЕР_1 за адресою АДРЕСА_1 , громадська організація «Віраж», проте відкрити та потрапити до гаражу не зміг, оскільки були змінені замки. Після виклику поліції позивачу стало відомо, що гаражем користується ОСОБА_2 (у минулому зять), який переоформив його не себе без відома позивача. Посилався на те, що документи на гараж він зберігав у доньки, проте від неї дізнався, що відповідач їх викрав. Вказував, що в гаражі знаходяться його власні речі, а саме круглошліфований станок, вертикальнорозточний станок, хонінгувальний станок, що зокрема підтвердили свідки у рамках цивільної справи №521/8043/19. Вказані станки були придбані позивачем 02.02.2003 року. Проте, оскільки він не має доступу до гаражу, то не може забрати їх, а тому вимушений звернутись до суду з дійсним позовом.

До суду 11.01.2020 року надійшла відповідь щодо місця реєстрації відповідача.

Ухвалою суду від 16.01.2020 року позов було залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків позову. 28.01.2020 року недоліки позову були усунуті.

Ухвалою суду від 04.02.20 року провадження по справі відкрито та справу призначено до розгляду в загальному позовному провадженні в підготовчому засіданні на 23.03.2020 року.

За клопотанням представника позивача, розгляд справи 23.03.2020 року був відкладений на 04.05.2020 року.

Представником відповідача 31.03.2020 року було подано до суду відзив на позов (а.с.34-39), згідно якого заперечували проти позову, посилались на те, що обставини, викладені позивачем у позові, не відповідають дійсності; гараж ніколи не належав позивачу, також останнім не підтвердженні належними та допустимими доказами ті обставини, що відповідач нібито викрав документи на вказаний гараж. Посилався також на те, що наявне в гаражі № НОМЕР_1 майно (а саме круглошліфований станок, вертикальнорозточний станок, хонінгувальний станок) не належить позивачу, а вказані в квитанціях від 02.02.2003 року станки використовуються ним за призначенням у с. Виноградівка Тарутинського району Одеської області. Ці аналогічні верстати дійсно були придбані позивачем у лютому в 2003 році, але того ж часу встановлені на іншу виробничу одиницю за межами м. Одеси у вказаному населеному пункті. Також посилався на те, що при розгляді цивільної справи №521/8043/19 в Малиновському районі м. Одеси надавали пояснення як свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та лише свідок ОСОБА_5 пояснив, що в приміщенні гаражу встановлено обладнання, яке нібито належить ОСОБА_1 , та склав схему розташування станків; інші свідки також показань суду не надавали. Також перевіреними у справі №521/8043/19 доказами було встановлено, що добросовісним володільцем спірного гаражу № НОМЕР_1 є ОСОБА_2 .. Посилався на те, що відповідач більше десяти років добросовісно володіє усім майном у спірному гаражі, а тому позовні вимоги у даній справі вважають необґрунтованими. Просили у позові відмовити.

Ухвалою суду від 04.05.2019 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до розгляду по суті на 02.07.2020 року.

Ухвалою суду від 16.06.2020 року за клопотанням представника позивача було забезпечено позов та накладено арешт на майно, що знаходиться в гаражі № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 , громадська організація «Віраж», а саме: круглошліфований станок 1 шт., вертикальнорозточний станок 1 шт., хонінгувальний станок 1 шт..

Розгляд справи 02.07.2020 року був відкладений на 22.10.2020 року за клопотання представника позивача з наданням часу на ознайомлення з відзивом.

Представником позивача 22.10.2020 року було подано відповідь на відзив (а.с.61-69), до якого долучили договір №1 на виконання робіт, надання послуг від 18.02.2012 року, відповідно до якого проводився ремонт круглошліфованого верстату «3А-423» та акт здачі-приймання робіт, що на думку представника підтверджує те, що позивач не лише придбав спірне майно, а й весь час постійно користувався ними, які періодично потребували ремонту. Також вважає, що посилання сторони відповідача на те, що подібні станки використовуються за призначенням в с. Виноградівка, також не підтвердженні належним чином. Додатково зазначила, що рішення Малиновського районного суду м. Одеси, винесене по справі №521/8043/19, не набрало законної сили та було оскаржене в Одеському апеляційному суді.

Розгляд справи 22.10.2020 року був відкладений на 04.02.2021 року за клопотання представника позивача. Розгляд справи 04.02.2021 року був відкладений на 24.02.2021 року у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному.

У судовому засіданні 24.02.2021 року були присутні : представник позивача ОСОБА_8 , відповідач та представник відповідача ОСОБА_9 ..

Представник позивача позовні вимоги та обставини, якими вони обґрунтовані, підтримала та просила задовольнити, витребувавши у відповідача спірне майно. Посилалась на те, що свідки у рамках цивільної справи №521/8043/19, яка перебувала на розгляді Малиновського районного суду м. Одеси, підтвердили, що спірні станки були придбані позивачем.

Представник відповідача та відповідач заперечували проти вимог, підтримали пояснення, надані у письмовому відзиві на позов. Відповідач пояснив, що спірні станки та гараж є його майном, останніми він користувався з 2001 року, зазначені обставини знайшли підтвердження за розглядом Малиновським районним судом м. Одеси справи №521/8043/19. Посилався на те, що аналогічні станки наявні у позивача, проте вони знаходяться у с. Виноградівка Тарутинського району Одеської області, та надані позивачем чеки стосуються саме тих даних станків. Вважає, що позов подано ОСОБА_1 через особисте відношення, оскільки він, ОСОБА_2 , пішов від доньки позивача. Будь-яких належних та допустимих доказів щодо ідентифікації вказаних станків за позивачем суду не надано.

Представник відповідача посилався на те, що стороною позивача не доведено належними та допустимими доказами ті обставини, що наявні в гаражі відповідача станки були придбані саме позивачем, саме відповідач є добросовісним набувачем даного спірного майна, яким користується на протязі багатьох років, а отже підстав для їх витребування не має.

Суд, вислухавши пояснення присутніх у судовому засіданні осіб, дослідивши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 Цивільного кодексу України .

Відповідно до ст. 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

За змістом статей 317, 318 Цивільного кодексу України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 цього Кодексу).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Здійснення власником свого права власності передусім полягає у безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Стаття 1 Першого протоколу до цієї Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі.

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно.

Стаття 387 ЦК України визначає, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Зазначений засіб захисту права власності застосовується в тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти й користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває з його володіння.

Позивачем за віндикаційним позовом може бути неволодіючий власник (фізичні і юридичні особи, держава і територіальні громади в особі уповноважених ними органів). Водночас законодавство надає право звертатися з вимогами про витребування майна з чужого незаконного володіння не лише власникам, а й іншим особам, у яких майно власника перебувало у законному володінні за відповідною правовою підставою ("титулом").

Відповідачем за віндикаційним позовом має бути незаконний володілець майна власника, який може і не знати про неправомірність свого володіння та утримання такого майна. При цьому незаконними володільцями вважаються як особи, які безпосередньо неправомірно заволоділи чужим майном, так і особи, які придбали майно не у власника, тобто у особи, яка не мала права ним розпоряджатися.

Таким чином, предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном невласника про повернення індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння.

Отже, в силу суті віндикаційного позову, лише власник майна може витребувати його від незаконно володіючої цим майном особи.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Як зазначено в п.п.19,23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5, застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

Особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Згідно зі статтями 12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Звертаючись до суду з дійсним позовом, позивач ОСОБА_1 посилався на те, що він позбавлений права володіння, користування та розпорядження власними речами, а саме : круглошліфованим станком, вертикальнорозточним станком, хонінгувальним станком, які знаходяться в гаражі № НОМЕР_1 за адресою АДРЕСА_1 , громадська організація «Віраж», та були придбані ним 02.02.2003 року.

Дійсно, згідно накладної №43 від 02.02.2003 року вбачається що позивачем було придбано рухоме майно: кругло шліфований станок, вертикальнорозточний станок, хонінгувальний станок (а.с.11) та які не мають серійного номеру або інше.

Між тим, будь-яких беззаперечених та безспірних доказів того, що саме дані спірні станки, є такими що були придбані позивачем у 2003 році, та знаходяться в гаражі, та якими користується якого відповідач ОСОБА_2 , матеріали справи не містять та позивачем не доведено. Не спростовано також позивачем і твердження відповідача що таких станків за певний час придбавалось як позивачем так і відповідачем для здійснення ними підприємницької діяльності в трьох районах Одеської області.

При цьому, посилання позивача на показання свідків, наданих у рамках цивільної справи №521/8043/19, суд вважає необґрунтованими, оскільки предметом розгляду даної справи були вимоги щодо усунення перешкод у користуванні гаражем № НОМЕР_1 за адресою АДРЕСА_1 , та не стосувались безпосередньо майна, яке знаходиться в даному гаражі та такі факти щодо власника станків судом не встановлено. А отже, дані показання не можуть бути прийняті судом у рамках даної справи.

У свою чергу, у рамках цієї справи відповідних клопотань про допит свідків із боку сторін подано не було.

Таким чином, позивачем не доведено, що в гаражі, користувачем якого є відповідач, знаходиться будь-яке належне позивачу майно (зокрема станки) та останній позбавлений права користування ним.

Відповідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином, аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про витребування майна, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та не підлягають задоволенню.

Підстав для відшкодування позивачу понесених судових витрат суд не вбачає, оскільки відмовляє в задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1,15-16, 190, 317, 319, 321, 328, 387 ЦК України, ст.ст. ст.ст. 2, 4, 12, 13, 30, 43-44, 49, 76 - 81, 82, 83, 89, 95, 141, 247, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через Приморський районний суд м. Одеси протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення складено 01.03.2021 року.

Суддя: Домусчі Л.В.