Постанова

Іменем України

14 грудня 2021 року

м. Київ

справа 200/13318/16-ц

провадження № 61-15343 св 20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю.,

Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

треті особи: Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 червня 2020 року у складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Красвітної Т. П., Свистунової О. В.,

ВСТАНОВИВ :

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції, про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності на новостворене майно та розподіл його в натурі, визнання права власності на частину домоволодіння, визнання державного акту частково недійсним, визнання права власності на земельну ділянку.

Позовна заява мотивована тим, що він з відповідачем перебував у зареєстрованому шлюбі з 30 червня 2007 року по 20 березня 2012 року.

До реєстрації шлюбу, 11 травня 2004 року, відповідач придбала 68/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 389 кв. м. Загальна вартість придбаної частини домоволодіння складала 59 400 грн.

17 вересня 2004 року відповідач отримала рішення виконавчого комітету Бабушкінської районної ради м. Дніпропетровська про дозвіл на реконструкцію частини житлового будинку з надбудованою мансардою у домоволодінні за вказаною вище адресою.

У квітні 2005 року відповідач отримала у закритому акціонерному товаристві «Агробанк» кредит у розмірі 15 тис. євро зі строком погашення до грудня 2007 року та зобов`язана була сплачувати щомісячно в погашення кредиту відсотки в сумі 250 доларів США. Тіло кредиту не сплачувала, проводила реконструкцію придбаної нерухомості.

З 2004 року по червень 2007 року відповідач намагалася за власні кошти розпочати реконструкцію 68/100 частин домоволодіння, але грошей у неї не вистачало та реконструкція проходила повільно.

28 січня 2009 року відповідач отримала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0393 га по АДРЕСА_1 , цільове призначення - для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд.

Після укладення шлюбу у червні 2007 року, відповідач попросила допомогти їй грошима для проведення реконструкції домоволодіння. Він мав у користуванні однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , та запропонував відповідачу приватизувати дану квартиру на її ім`я та продати, оскільки він на той час вже реалізував своє право на безкоштовну приватизацію.

22 серпня 2007 року відповідач отримала свідоцтво про право власності на житло на вищевказану квартиру та 07 грудня 2007 року за його згодою продала квартиру АДРЕСА_2 за ціною 247 450 грн, що на той час було еквівалентно 45 тис. доларів США.

Таким чином, він допоміг відповідачу сплатити тіло кредиту та відсотки за кредитом, продовжити реконструкцію спірного домоволодіння. Отже, в період шлюбу вони за спільні кошти добудували 68/100 частин домоволодіння.

Про порушення свого права він дізнався у травні 2016 року, коли отримав судову повістку у справі № 200/24580/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. Ураховуючи викладене, позивач просив суд поділити сумісно нажите майно подружжя, визнати об`єктом спільної сумісної власності 68/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_1 ; визнати за ним право власності на реконструйоване майно на 34/100 частини домоволодіння АДРЕСА_3 ринковою вартістю 1 099 633 грн; виділити йому в натурі у розмірі 34/100 від 68/100 житлового будинку АДРЕСА_3 в житловому будинку літ. А-1 з наступними приміщеннями: в житловому будинку літ. А-1 на першому поверсі: приміщення А?-1 № 1 (19,8 кв. м) - вітальня, А?-1 № 2 (4,8 кв. м) - коридор, А?-1 № 3 (6.7 кв. м) - санвузол, А?-1 № 4 (14.6 кв. м) - житлова, А?-1 № 5 (17,6 кв. м) житлова, А-1 № 6 (16,2 кв. м) - кухня-їдальня, разом по квартирі АДРЕСА_4 на першому поверсі загальна площа приміщень складає 79,7 кв. м, на другому поверсі: МС (мансарда) № 7 (74,3 кв. м) - житлова. Всього по жилому будинку літ. А-1 (196,5) кв. м; виділити йому наступні надвірні будівлі та споруди: літ Б (5,7 кв. м) - сарай фундамент, літ під Б (2.3 кв. м) - погріб, огорожі позначені № 1 (7,7 кв. м) - ворота, № 2 (87,2 кв. м) - огорожа, № 2 (1,3 кв. м 0 - цоколь, І (1,8 кв. м) - замощення, ІІ (19,7 кв. м) - замощення, ІІІ (6,3 кв. м) - замощення; виділити в натурі ОСОБА_2 у розмірі 34/100 від 68/100 житлового будинку АДРЕСА_3 в житловому будинку літ. А-1 з наступними приміщеннями: в житловому будинку літ. А-1 на першому поверсі: приміщення А?-1 № 1 (19,8 кв. м.) - вітальня, А?-1 № 2 (4,8 кв. м) - коридор, А?-1 № 3 (6,7 кв. м) - санвузол, А?-1 № 4 (14,6 кв. м) - житлова, А?-1 № 5 (1,6 кв. м) житлова, А-1 № 6 (16,2 кв. м) - кухня-їдальня, разом по квартирі АДРЕСА_4 на першому поверсі загальна площа приміщень складає 79,7 кв. м, на другому поверсі: МС (мансарда) № 7 (74,3 кв. м) - житлова. Всього по жилому будинку літ. А-1 (196,5) кв. м; виділити наступні надвірні будівлі та споруди ОСОБА_2 : літ Б (5,7 кв. м) - сарай фундамент, літ. під Б (2,3 кв. м) - погріб, огорожі позначені № 1 (7,7 кв. м) - ворота, № 2 (87,2 кв. м) - огорожа, № 2 (1,3 кв. м 0 - цоколь, І (1,8 кв. м) - замощення, ІІ (19,7 кв. м) - замощення, ІІІ (6,3 кв. м) - замощення; зобов`язати його та ОСОБА_2 для влаштування двох ізольованих квартир в житловому будинку АДРЕСА_3 в житловому будинку літ. А-1 виконати наступні переобладнання: закласти дверний отвір між приміщеннями № 1-2, 4-7; перекласти проріз сходової клітини в приміщенні № 7; переобладнати приміщення № 3 перегородкою та двома входами; визнати за ним право власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,0393 га, яка належить ОСОБА_2 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ № 131559, виданого 28 січня 2009 року, за вказаною вище адресою; визнати частково недійсним державний акт на землю серії ЯЖ № 131559, виданий 28 січня 2009 року у розмірі 1/2 частки від площі 0,0393 га в зв`язку з визнанням об`єктом спільної сумісної власності та визнанням за ним права власності на земельну ділянку у розмірі 1/2 частки від площі 0,0393 га; стягнути з ОСОБА_2 на його користь понесені ним судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська області від 05 листопада 2019 року у складі судді Женеску Е. В. позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано об`єктом спільної сумісної власності 68/100 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на реконструйоване майно на 34/100 частини домоволодіння АДРЕСА_3 ринковою вартістю 1 099 633 грн. Визнано право власності за ОСОБА_1 на 1/2 частку від земельної ділянки площею 0,0393 га, яка належить ОСОБА_2 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ № 131559, виданого 28 січня 2009 року, за адресою: АДРЕСА_3 .

Визнано частково недійсним державний акт на землю серія ЯЖ № 131559, виданий 28 січня 2009 року у розмірі 1/2 частки від площі 0,0393 га, у зв`язку з визнанням об`єктом спільної сумісної власності та визнанням за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку у розмірі 1/2 частки від площі 0,0393 га, за адресою: АДРЕСА_3 .

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що приватизована 22 серпня 2007 року відповідачем квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, та відповідно кошти, отримані від її продажу, також належать подружжю на праві спільної сумісної власності. Тому витрачання отриманих від продажу приватизованої відповідачем квартири, яка надавалась в користування ОСОБА_1 , на реконструкцію спірного домоволодіння свідчить, на думку суду, про те, що збільшення вартості домоволодіння відбулося, в тому числі, і за рахунок спільних грошових затрат.

Відповідач не надала доказів, що крім кредитних, мала у своєму розпорядженні будь-які інші кошти, які могла витратити на реконструкцію будинку.

Позивачем не запропоновано варіантів розділу домоволодіння в натурі, не заявлялось клопотання про призначення відповідної експертизи для розв`язання фахівцем вказаного питання та питання, які саме переобладнання необхідно виконати для влаштування двох ізольованих квартир в житловому будинку АДРЕСА_3 .

У зв`язку з визнанням об`єктом спільної сумісної власності та визнанням за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку у розмірі 1/2 частки від 0,0393 га , державний акт на землю серія ЯЖ № 131559, виданий 28 січня 2009 року, підлягає визнанню частково недійсним у розмірі 1/2 частки від площі 0,0393 га.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 червня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 листопада 2019 року скасовано й ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковою постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року вирішено питання розподілу судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що спірне реконструйоване нерухоме майно є об`єктом незавершеного будівництва.

Матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження ступеня готовності спірного реконструйованого нерухомого майна, право власності на яке просив визнати за ним позивач, не містять доказів періоду часу проведення його реконструкції, а також можливості визначення його окремих частин, що підлягають виділу.

У справі відсутні докази на підтвердження того, що цінність спірного майна істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат позивача, а також відсутні докази щодо періоду, коли проводилися роботи з реконструкції нерухомого майна.

Крім того, згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з 10 серпня 2018 року власником спірних 68/100 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 вказано ОСОБА_4 , який не залучався до участі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив оскаржуване судове рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права,й залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15, що не відповідає вимогам пункту 2 частини другої статті 389 ЦПК України.

Також заявник вказує на порушення судом норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі й витребувано цивільну справу № 200/13318/16-ц із Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська області.

У листопаді 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 листопада 2021 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що він надав згоду на приватизацію ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_2 , яка була надана йому у користування виконавчим комітетом Бабушкінської районної ради м. Дніпропетровська на підставі ордеру на житлове приміщення від 07 лютого 2003 року № 120 складом сім`ї одна особа, тільки тому, що він вже на той час використав право на безоплатну приватизацію. Тобто вказана квартира належала їм на праві спільної сумісної власності, а кошти, отримані за продаж вказаної квартири, відповідач використала для погашення своїх боргів за кредитним договором, укладеним до шлюбу із ним. Стверджував, що наявними у матеріалах справи доказами доведено, що вартість належного відповідачу майна, 68/100 частин спірного домоволодіння, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості. А тому вважав висновки суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення його позову обґрунтованими.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У грудні 2020 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 30 червня 2007 року знаходились у зареєстрованому шлюбі (а.с. 19, т. 1).

Шлюб між сторонами було розірвано 20 березня 2012 року (а.с. 20, т. 1).

07 лютого 2004 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Крючковою Т. В., відповідно до якого сторони зобов`язалися у термін до 05 квітня 2004 року укласти договір купівлі-продажу 68/100 частин будинку АДРЕСА_1 . На підтвердження зобов`язання і в забезпечення його виконання ОСОБА_2 видала ОСОБА_5 завдаток у сумі 16 200 грн в рахунок належних з її сторони платежів в сумі 59 400 грн за договором купівлі-продажу (а.с. 21, т. 1).

Додатковою угодою від 28 березня 2004 року до попереднього договору від 07 лютого 2004 року ОСОБА_2 надала ОСОБА_5 завдаток у розмірі 37 100 грн в рахунок належних з її сторони платежів в сумі 59 400 грн за договором купівлі-продажу (а.с. 22, т. 1).

11 травня 2004 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу 68/100 частин домоволодіння, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Крючковою Т. В., відповідно до якого ОСОБА_2 купила 68/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 389 кв. м (а.с. 23, т. 1).

Право власності на вказане домоволодіння було зареєстровано за ОСОБА_2 у комунальному підприємстві «Дніпропетровське міське бюро технічної інвентаризації» 24 червня 2004 року (а.с. 165, т. 2).

Згідно з довідкою комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 15 серпня 2005 року, станом на день надання виконавчим комітетом Бабушкінської районної ради м. Дніпропетровська дозволу на реконструкцію частини домоволодіння, 17 вересня 2004 року, відсоток готовності об`єкта становив 8%, його вартість становила 86 959 грн.

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 131559 від 28 січня 2009 року ОСОБА_2 та ОСОБА_6 є співвласниками земельної ділянки площею 0,0393 га, розташованої по АДРЕСА_1 . Цільове призначення земельної ділянки - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 25-26, т. 1).

Судом встановлено, що у користуванні ОСОБА_1 знаходилася квартира АДРЕСА_2 , надана йому виконавчим комітетом Бабушкінської районної ради м. Дніпропетровська на підставі ордеру на житлове приміщення від 07 лютого 2003 року № 120 складом сім`ї одна особа (а.с. 31, т.1).

Вказана квартира була передана у приватну власність ОСОБА_2 розпорядженням органу приватизації від 22 серпня 2007 року № 2/762-07 на підставі заяви про приватизацію квартири від 16 липня 2007 року, що підтверджується листом Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 26 липня 2018 року (а.с. 180, т. 1).

07 грудня 2007 року ОСОБА_2 продала квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_7 за ціною 247 450 грн, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Римською А. В. (а.с. 32, т. 1).

Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна станом на 15 серпня 2018 року підтверджено, що 25 жовтня 2005 року між ОСОБА_2 та закритим акціонерним товариством «Хоум Кредіт Банк» було укладено іпотечний договір, розмір основного зобов`язання - 15 тис. євро. Вказане обтяження було вилучено 24 грудня 2007 року на підставі квитанції від банку.

У висновку будівельно-технічного експертного дослідження від 30 червня 2016 року № 1145-06, складеного судовим експертом Івченком В. В. та наданого позивачем, зазначено, площа внутрішніх житлових приміщень квартири АДРЕСА_4 , яка належить ОСОБА_2 і припадає на 68/100 частину домоволодіння, станом на дату виникнення права власності 11 травня 2004 року становила: житлова площа 47,5 кв. м, загальна площа 78,9 кв. м. Загальна площа зазначеної квартири після проведеної реконструкції складає 154 кв. м. Найбільш ймовірна дійсна ринкова вартість 68/100 частки домоволодіння станом на дату виникнення права власності 11 травня 2004 року становить 198 749 грн. Найбільш ймовірна дійсна ринкова вартість 68/100 частки домоволодіння станом на 30 червня 2016 року становить 2 199 266 грн (а.с. 3-55, т. 2).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (частина четверта статі 3 СК України).

За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України доводить, що об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, що підлягають поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно зі статтею 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Втручання у право власності може бути визнано обґрунтованим та здійсненим із дотриманням балансу інтересів подружжя у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що привели до істотного збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у кожній конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх її обставин.

Істотність має визначальне значення, оскільки необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20) зазначила, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної власності, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальним правилом мають враховуватися здійснені капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не створюватиме підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт у такому разі не зазнає і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість особистого майна однієї зі сторін.

У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених витрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає їх істотними, то інший з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

Другий чинник істотності такого збільшення вартості має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилася, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інші чинники, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що за статтею 62 СК України не визнаються підставами для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.

В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя спричинить, непропорційне втручання у право власності на майно одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу.

Із системного аналізу норм статей 57, 60, 63, 66-68, 70 СК України випливає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними.

Ці вимоги застосовуються і у разі, якщо особиста приватна власність одного з подружжя зазнала перетворень і збільшилася у вартості, однак таке збільшення не було істотним, то інший з подружжя, не власник, має право на відповідну частину збільшення вартості такого майна, якщо воно пов`язане з вкладенням у об`єкт особистої приватної власності спільних коштів подружжя за час шлюбу.

Такі правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20) та підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Крім того, відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього Кодексу, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації, а державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.

Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, у судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 200/22329/14-ц (провадження № 14-483цс19).

Отже, новостворене нерухоме майно, будівництво якого здійснено в передбаченому законом порядку, набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього.

До цього об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів як речей матеріального світу, як у зібраному виді (конструкції, окремі елементи об`єкта незавершеного будівництва, чи сам об`єкт у цілому в залежності від ступеня готовності), так і у вигляді окремих видів будівельних матеріалів, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України: від 20 червня 2012 року у справі № 6-56цс12, від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову з тих підстав, що позивач не надав належних і допустимих доказів того, що спірне домоволодіння, яке є власністю відповідача, за час шлюбу істотно збільшилася у своїй цінності внаслідок його власних трудових або грошових затрат, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження ступеню готовності спірного реконструйованого нерухомого майна, право власності на яке просив визнати за ним позивач, періоду проведення його реконструкції, а також можливості визначення його окремих частин, що підлягають виділу. Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що цінність спірного майна істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат позивача, а також відсутні докази щодо періоду, коли проводилися роботи з реконструкції нерухомого майна.

Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги ОСОБА_1 посилався на те, що для підтвердження збільшення вартості спірного майна ним було надано до суду висновок експерта щодо вартості об`єкта нерухомого майна.

Разом з тим, за змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини першої статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо.

Разом з тим вказаний висновок експерта не містить відомостей щодо ступеня готовності спірного реконструйованого нерухомого майна, періоду проведення його реконструкції, а також можливості визначення його окремих частин, що підлягають виділу.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті, а у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

За змістом статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта