Ухвала

Іменем України

24 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 229/5002/19

провадження № 61-20202ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 26 травня 2021 року та постанову Донецького апеляційного суду від 24 листопада 2021 року та касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 на постанову Донецького апеляційного суду від 24 листопада 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Сбербанк» до ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_1 , про звернення стягнення на предмет іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року Акціонерне товариство «Сбербанк» (далі - АТ «Сбербанк» або Банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_1 , про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування позову зазначало, що 09 липня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Дочірній банк Сбербанку Росії», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сбербанк» та АТ «Сбербанк», і ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 14284-ФО/2012/120, відповідно до якого позивач надав, а третя особа отримала кредитні кошти на поточні потреби у загальній сумі 550 000,00 грн під 23,11% річних (з можливістю зміни процентної ставки).

ОСОБА_1 зобов`язалась повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 07 липня 2017 року та щомісячно погашати кредит та проценти за користування кредитом згідно з Графіком.

У порушення взятих на себе зобов`язань, ОСОБА_1 кредитні кошти у встановлений час не повернула.

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 обов`язків за кредитним договором, у травні 2017 року Банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 24 червня 2019 року, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного суду від 07 листопада 2019 року, у справі № 243/4688/17 позов у частині стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за кредитним договором від 09 липня 2012 року № 14284-ФО/2012/120 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь АТ «Сбербанк» суму заборгованості за кредитним договором від 09 липня 2012 року у розмірі 579 626,01 грн, яка складається з заборгованості за кредитом у сумі 329 999,92 грн та заборгованості за процентами у сумі 249 626,09 грн. Рішення суду не виконано, заборгованість не погашена.

Відповідно до пункту 2.1. кредитного договору належне виконання ОСОБА_1 зобов`язань за договором забезпечується іпотекою окремого нежитлового приміщення з надбудовою та підвальним приміщенням № IV, яке належить майновому поручителю - ОСОБА_3 згідно із свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, розташованого на АДРЕСА_1 .

09 липня 2012 року між позивачем та ОСОБА_3 укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Горлівського міського нотаріального округу Циганенко В. В. та зареєстрований в реєстрі за реєстровим № 2151, відповідно до якого відповідач зобов`язався перед Банком відповідати своїм майном за виконання позичальником у повному обсязі зобов`язань, що виникають із кредитного договору від 09 липня 2012 року № 14284-ФО/2012/120.

Ураховуючи викладене, заявник просив суд у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед АТ «Сбербанк» за кредитним договором від 09 липня 2012 року № 14284-ФО/2012/120, що станом на 11 липня 2019 року становить 738 780,35 грн, звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 09 липня 2012 року, а саме, на вбудоване приміщення з надбудовою, загальною площею 280,9 кв. м, та підвальним приміщенням № ІV площею 40,2 кв.м (предмет іпотеки складається з вбудованого приміщення площею 40,2 кв.м.; ганка а4; ганка а5; лоджії а7; веранди а), що знаходиться на АДРЕСА_1 , яке належить іпотекодавцю на праві власності згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 07 вересня 2006 року, виданим Горлівською міською радою на підставі рішення Виконавчого комітету Горлівської міської ради від 06 вересня 2006 року № 1020 та зареєстрованим за іпотекодавцем Комунальним підприємством «Горлівське міське бюро технічної інвентаризації» 18 вересня 2006 року за № 11865806, шляхом продажу його на електронних торгах з початковою ціною предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 26 травня 2021 року, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного суду від 24 листопада 2021 року, позов АТ «Сбербанк» задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 09 липня 2012 року № 14284-ФО/2012/120 у розмірі 579 626,01 грн (з яких: 329 999,92 грн - позика та 249 626,09 грн - відсотки за користування позикою), звернуто стягнення на предмет іпотеки: вбудоване приміщення з надбудовою, загальною площею 280,9 кв. м, та підвальним приміщенням № IV площею 40,2 кв. м на АДРЕСА_1 шляхом продажу його на електронних торгах з початковою ціною предмета іпотеки на рівні не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Суди, частково задовольняючи позов АТ «Сбербанк», виходилиз того, що обставини щодо наявності заборгованості за кредитним від 09 липня 2012 року № 14284-ФО/2012/120 є обґрунтованими та доведеними.

09 грудня 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 26 травня 2021 року та постанову Донецького апеляційного суду від 24 листопада 2021 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

16 грудня 2021 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Донецького апеляційного суду від 24 листопада 2021 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Перевіривши доводи касаційних скарг, оскаржувані судові рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі.

У касаційній скарзі представник заявниці посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку) як на підставу оскарження судових рішень. Зокрема, представник заявниці у касаційній скарзі зазначає, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17, Верховного Суду від 21 листопада 2019 року у справі № 750/7497/16-ц, від 30 вересня 2020 року у справі № 405/1873/14-ц, Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-96цс13.

Також, у касаційній скарзі представник заявника посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку) як на підставу оскарження судових рішень. Зокрема, представник заявника у касаційній скарзі зазначає, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Об`єднаної палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц, Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 57/314-6/526-2012, від 26 квітня 2018 року у справі № 910/10191/17, від 25 лютого 2020 року у справі № 904/1237/17, 05 травня 2020 року у справі № 910/8913/18.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Із матеріалів касаційних скарг, змісту оскаржуваних судових рішень Верховний Суд дійшов висновку, що касаційні скарги є необґрунтованими, а наведені в них доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності оскаржуваних судових рішень чи їх невідповідності висновкам, викладених у постановах Верховного Суду, щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційних скаргах.

Такого висновку Верховний Суд дійшов з огляду на таке.

Судами встановлено, що 09 липня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Дочірній банк Сбербанку Росії», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сбербанк» та АТ «Сбербанк», і ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 14284-ФО/2012/120, відповідно до якого позивач надав, а третя особа отримала кредитні кошти на поточні потреби у загальній сумі 550 000,00 грн на умовах своєчасного повернення кредиту та сплати процентів відповідно до змінюваної процентної ставки, з кінцевим терміном повернення до 07 липня 2017 року.

Сторони у пункті 8.3 кредитного договору дійшли домовленості, що банк має право в односторонньому порядку вимагати від позичальника дострокового повернення повної суми заборгованості за цим договором зокрема у разі затримання щонайменше на три місяці сплати частини кредиту, перевищення за сумою загальної заборгованості більш як на 10 %, несплати більше однієї виплати з повернення кредиту або процентів що перевищує 5 % від суми кредиту чи іншого істотного порушення позичальником будь-яких зобов`язань за договором та в пункті 8.4 сторони передбачили, що в такій вимозі банк вправі вимагати дострокового розірвання договору після повернення повної суми заборгованості та договір вважається розірваним з моменту повернення повної суми.

У забезпечення виконання основного зобов`язання за кредитним договором від 09 липня 2012 року№ 14284-ФО/2012/120між ОСОБА_3 , як є майновим поручителем ОСОБА_1 та позивачем 09 липня 2012 року укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_3 передав в іпотеку належне йому на підставі свідоцтва про право власності нерухоме майно від 07 вересня 2006 року, а саме вбудоване приміщення з надбудовою, загальною площею 280,9 кв. м, та підвальним приміщенням № IV площею 40,2 кв. м, розташоване на АДРЕСА_1 , вартістю 2 069 498,00 грн.

У пункті 5.3 договору іпотеки сторони дійшли згоди про те, що встановлена цим договором іпотека припиняється у разі належного виконання забезпечених нею зобов`язань та з інших підстав, передбачених Законом України «Про іпотеку» та в інших випадках, передбачених нормативними актами чинного законодавства України.

Також Договір іпотеки у пункті 9.1 містить відомості про те, що він укладається за згодою дружини іпотекодавця ОСОБА_1 , справжність підпису якої засвідчено нотаріально.

15 вересня 2016 року банк звернувся до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 з вимогою, в якій йшлося про дострокове повернення повної суми заборгованості за кредитним договором від 09 липня 2012 року № 14284-ФО/2012/120 та у подальшому у травні 2017 року до суду; рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 24 червня 2019 року, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного суду від 07 листопада 2019 року, позов задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в розмірі 579 626,01 грн, з яких 329 999,92 грн - позика та 249 626,09 грн - відсотки за користування позикою.

Станом на 11 липня 2019 року Банком обраховано заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором від 09 липня 2012 року № 14284-ФО/2012/120 у розмірі 738 780,35 грн, з яких: 329 999,92 грн - заборгованості за кредитом; 408 780,43 грн - заборгованості за процентами за користування кредитом.

У порушенням умов кредитного договору від 09 липня 2012 року № 14284-ФО/2012/120, позичальником погашення кредиту та процентів за користування кредитом у строк, встановлений умовами кредитного договору, не здійснюється.

Частково задовольняючи позов АТ «Сбербанк», судивважали встановленими обставини про існування між сторонами у справі письмового кредитного договору та договору іпотеки, правомірність яких сторони не оспорювали, також жодна із сторін не заперечувала встановлених судом обставин щодо отримання ОСОБА_1 від позивача за кредитним договором всіх зазначених у договорі сум. Стороною не оспорювались у даній справі обставини щодо розміру заборгованості і способу реалізації предмета іпотеки.

Такий висновок судів попередніх інстанцій є обґрунтованим з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судами встановлено, що позивач реалізував своє право на стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором з приводу чого є рішення суду, яке набрало законної сили (рішення Слов`янського міськрайонного суду від 24 червня 2019 року).

За змістом статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; чинне законодавство (частина перша статті 598, статті 599-601, 604-609 ЦК України) не пов`язує припинення зобов`язання з прийняттям судового рішення за умови що таке рішення не виконано та тим самим не відбулось виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону про іпотеку).

За змістом статті 17 Закону «Про іпотеку» іпотека зокрема припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору, визнання іпотечного договору недійсним чи з інших підстав, передбачених цим Законом.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, за якою, кожний вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки презумпція не буде спростована.

Отже до спростування презумпції правомірності договору іпотеки всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Наявність вимоги про дострокове повернення всієї суми заборгованості, так само, як і судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законом та договором.

Доводи касаційної скарги представника заявниці про те, що справу розглянуто з порушенням процесуальних прав ОСОБА_1 , оскільки її процесуальний статус у справі позивачем було визначено саме як третя особа, а не як співвідповідача, не заслуговують на увагу, оскільки апеляційним судом встановлено, що пункт 9.1 договору іпотеки містить відомості про те, що він укладається за згодою дружини іпотекодавця ОСОБА_1 , справжність підпису якої засвідчено нотаріально. Оскільки іпотекодавцем за договором є ОСОБА_3 , тому саме він є належним відповідачем у справі про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ураховуючи викладене, посилання представника заявниці у касаційній скарзі на неврахування судами висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17, Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 405/1873/14-ц, Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-96цс13, є безпідставними, оскільки судами не порушені такі висновки.

Перевіряючи наведені представником заявниці підстави для відкриття касаційного провадження, зокрема, що суди попередніх інстанцій застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, Верховний Суд дійшов переконання про їх необґрунтованість, оскільки наведені висновки викладені у справі, у якій позов було пред`явлено до неналежних відповідачів, тоді як у цій справі АТ «Сбербанк» звернувся з позовом до належного відповідача - ОСОБА_3 .

Посилання представника заявниці у касаційній скарзі на те, що суди не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2019 року у справі № 750/7497/16-ц,є безпідставними, оскільки в указаній справі та у справі, про перегляд якої подано касаційну скаргу, правовідносини не є подібними.

У справі № 750/7497/16-ц Верховний Суд, залишаючи без змін рішення апеляційного суду про відмову у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, виходив з того, що задоволення позову вирішить питання про права та обов`язки осіб, яких не залучено до участі у справі.

Отже, наведене дає підстави для висновку, що у цій справі відсутня подібність змісту та матеріально-правового регулювання спірних правовідносин зі справами, які наведені заявницею як приклад неоднакового застосування норм матеріального права.

Верховний Суд зазначає, що під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Категорія «подібні правовідносини» може означати як такі правовідносини, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і такі, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. При визначенні справ із подібними правовідносинами враховується предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені судами фактичні обставини справи, однакове правове регулювання спірних правовідносин.

Посилання представника заявника у касаційній скарзі на те, що суди не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені в постановах Об`єднаної палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц, Верховного Суду від 26 квітня 2018 року у справі № 910/10191/17, є додатковим із загальних питань правозастосування і не може впливати на правильність висновків, викладених у судових рішеннях судів попередніх інстанцій.

Крім того, не спростовують висновки судів попередніх інстанцій доводи касаційної скарги представника заявника щодо закінчення строків позовної давності та неможливості захисту прав позивача з цих причин, а також його посилання на висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 57/314-6/526-2012, від 25 лютого 2020 року у справі № 904/1237/17, 05 травня 2020 року у справі № 910/8913/18, з огляду на таке.

Наведені обставини були предметом перевірки судом у іншій справі (№ 243/4688/17), за наслідками розгляду якої рішення суду набрало законної сили та які не є належним підтвердженням того, що кредитний договір чи договір іпотеки припинені.

Тому судами не порушені висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 57/314-6/526-2012, від 25 лютого 2020 року у справі № 904/1237/17, 05 травня 2020 року у справі № 910/8913/18.

Доводи, наведені в обґрунтування касаційних скарг, не можуть бути підставами для скасування ухвалених у справі судових рішень, оскільки вони зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу положень статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Оскільки правильне застосування судами норм матеріального та процесуального права є очевидним, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційні скарги є необґрунтованими, а тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження із підстав, передбачених підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження не підлягає окремому розгляду клопотання представника заявників про відстрочення сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 26 травня 2021 року та постанову Донецького апеляційного суду від 24 листопада 2021 року та касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 на постанову Донецького апеляційного суду від 24 листопада 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Сбербанк» до ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_1 , про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак А. С. Олійник С. О. Погрібний