УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 496/1995/21

провадження № 61-19032ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Усатівська сільська рада Одеського району Одеської області, ОСОБА_2 ,

розглянувши касаційну скаргу Усатівської сільської ради Одеського району Одеської області на постанову Одеського апеляційного суду від 23 вересня 2021 року, прийняту за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до Усатівської сільської ради Одеського району Одеської області, ОСОБА_2 про усунення перешкод у володінні та користуванні земельною ділянкою, відновлення меж земельної ділянки, відшкодування майнової та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Усатівської сільської ради Одеського району Одеської області, ОСОБА_2 про усунення перешкод у володінні та користуванні земельною ділянкою, відновлення меж земельної ділянки, відшкодування майнової та моральної шкоди.

У подальшому ОСОБА_1 подав до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на будинок та земельну ділянку на

АДРЕСА_1 та заборони іншим особам вчиняти будь-які дії щодо вказаного нерухомого майна.

Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 10 червня 2021 року у задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою.

Постановою Одеського апеляційного суду від 23 вересня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 10 червня 2021 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким заяву задоволено частково.

Накладено арешт на земельну ділянку на АДРЕСА_1 .

У іншій частині заяви відмовлено.

Не погоджуючись із постановою Одеського апеляційного суду від 23 вересня 2021 року, Усатівська сільська рада Одеського району Одеської області подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначене судове рішення і залишити в силі ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 10 червня 2021 року.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що Усатівська сільська рада Одеського району Одеської області не погоджується з постановою апеляційного суду в частині задоволення заяви про забезпечення позову. За таких обставин постанова Одеського апеляційного суду від 23 вересня 2021 року у іншій частині касаційним судом не переглядається.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Касаційна скарга містить клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення, обґрунтоване отриманням копії постанови Одеського апеляційного суду 26 жовтня 2021 року.На підтвердження зазначеного заявником додано копію конверта, в якому судом апеляційної інстанції направлено копію оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до статті 390 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

Розглянувши клопотання, касаційний суд дійшов висновку, щовказана заявником причина пропуску строку на касаційне оскарження судового рішення підтверджена наданим доказом, що свідчить про пропуск процесуального строку з поважних причин.

Встановлені обставини є підставою для задоволення клопотання і поновлення Усатівській сільській раді Одеського району Одеської області строку на касаційне оскарження постанови Одеського апеляційного суду від 23 вересня 2021 року, оскільки касаційна скарга подана заявником протягом тридцяти днів з дня отримання копії оскаржуваної постанови.

Згідно зі статтею 25 ЦПК України Верховний Суд переглядає у касаційному порядку судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у пунктах 2 і 3 частини першої статті 389 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Підставою касаційного оскарження постанови Одеського апеляційного суду від 23 вересня 2021 року заявник визначає порушення судом апеляційної інстанцій норм процесуального права. Зазначає, що позивачем не доведено належними доказами, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а судом не дано належної оцінки даним обставинам. Судом не наведено обґрунтованих мотивів, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі. Суд не надав оцінки відповідності виду забезпечення позову (накладення арешту на майно) заявленим позовним вимогам.

Підставою касаційного оскарження постанови Одеського апеляційного суду від 23 вересня 2021 рокузаявник також вказує неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 13 січня 2020 року у справі № 922/2163/17, від 21 листопада 2018 року у справі № 752/6255/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Згідно із положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваної постанови вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення.

Постановляючи ухвалу і відмовляючи у задоволенні заяви, Біляївський районний суд Одеської області виходив із того, що заява про забезпечення позову не містить пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення; заявником не надано доказів наявності у відповідачів наміру відчужити майно; вид забезпечення позову є неспівмірним із заявленими вимогами.

З висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для забезпечення позову суд апеляційної інстанції не погодився і встановив неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Накладаючи арешт на земельну ділянку, Одеський апеляційний суд виходив із наявності спору між сторонами щодо володіння та користування земельною ділянкою, відновлення її меж. Також судом враховано наявність позовних вимог про відшкодування майнової та моральної шкоди. Суд вважав, що невжиття заходів забезпечення позову до вирішення справи по суті і набрання законної сили судовим рішенням може істотно ускладнити у разі задоволення позовних вимог поновлення порушених прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Вид забезпечення позову є співмірним із заявленими вимогами.

Посилання суду першої інстанції на те, що заява про забезпечення позову не містить пропозиції заявника про зустрічне забезпечення, апеляційний суд спростував, оскільки частиною третьою статті 154 ЦПК України визначені випадки, існування яких зобов`язує суд застосовувати зустрічне забезпечення. У даній справі передбачені процесуальним законодавством випадки судом не встановлені. Тому апеляційний суд вважав, що відсутність пропозицій щодо зустрічного забезпечення не впливають на вирішення заяви судом по суті.

У іншій частині заяви суд апеляційної інстанції відмовив, оскільки накладення арешту на земельну ділянку вважав достатнім, і таким, що унеможливить вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо неї.

Приймаючи оскаржуване судове рішення, суд апеляційної інстанції врахував правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17.

Судом апеляційної інстанції за матеріалами справи установлено, що

у травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Усатівської сільської ради Одеського району Одеської області, ОСОБА_2 про усунення перешкод у володінні та користуванні земельною ділянкою, відновлення меж земельної ділянки, відшкодування майнової та моральної шкоди.

У подальшому ОСОБА_1 подав до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на будинок та земельну ділянку на

АДРЕСА_1 та заборони іншим особам вчиняти будь-які дії щодо вказаного нерухомого майна.

В обґрунтування заяви ОСОБА_1 вказав, що у 2008 році ОСОБА_2 самовільно захопила 1,39 сотки належної йому земельної ділянки та у протиправний спосіб переставила паркан. У 2012 році судовим рішенням правовстановлюючі документи на земельну ділянку ОСОБА_2 скасовано, у 2016 році скасовано її право власності в Державному реєстрі прав на нерухоме майно.

Зазначив, що з 2012 рокуОСОБА_2 перешкоджає відновленню суміжної межі між спірними земельними ділянками, чинить перешкоди землевпоряднику та державним виконавцям при вчиненні виконавчих дій, спрямованих на відновлення меж між спірними земельними ділянками, завідомо подає державному реєстратору скасовані судом правовстановлюючі документи на земельну ділянку. У зв`язку з цим ОСОБА_1 неодноразово звертався до поліції з відповідними заявами щодо протиправних дій відповідачів; досудові розслідування тривають.

Внаслідок дій ОСОБА_2 заявнику завдано майнову шкоду у розмірі 93 083 грн.

Згідно зі змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вказаним вимогам закону оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції в її оскаржуваній частині відповідає.

Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Згідно з частиною першою статті 150 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що між сторонами виник спір щодо права володіння та користування земельною ділянкою, відновлення її меж; наявністю вказаного спору позивачу, зокрема, спричинено майнову шкоду, яку він просить відшкодувати у судовому порядку.

Забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку суд апеляційної інстанції визнав обґрунтованим і співмірним із заявленими позовними вимогами.

Враховуючи наведені обставини та вимоги законодавства, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність застосування такого виду забезпечення позову.

При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівності сторін.

Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового рішення, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

Твердження заявника про ненаведення судом обґрунтованих мотивів, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, спростовуються змістом оскаржуваного судового рішення.

Вид забезпечення позову, який застосував суд апеляційної інстанції, є співмірним заявленим позовним вимогам. Немає підстав вважати, що застосування такого заходу забезпечення позову призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідачів, оскільки можливість розпоряджатися майном обмежується лише на певний час.

Посилання заявника на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 13 січня 2020 року у справі № 922/2163/17, від 21 листопада 2018 року у справі № 752/6255/18, відхиляються касаційним судом, оскільки суд апеляційної інстанції врахував правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17, відповідно до якого умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення заявника, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Крім того, слід зазначити, що суди під час вирішення тотожних спорів суди мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду (постанова від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у

державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення, касаційна скарга Усатівської сільської ради Одеського району Одеської області на постанову Одеського апеляційного суду від 23 вересня 2021 року є необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення в його оскаржуваній частині.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції є законною і обґрунтованою, прийнятою з додержанням норм процесуального права й підстави для її скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Усатівської сільської ради Одеського району Одеської області на постанову Одеського апеляційного суду від 23 вересня 2021 року в частині, якою заяву про забезпечення позову задоволено, суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Поновити Усатівській сільській раді Одеського району Одеської області строк на касаційне оскарження постанови Одеського апеляційного суду від 23 вересня 2021 року у цій справі.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Усатівської сільської ради Одеського району Одеської області на постанову Одеського апеляційного суду від 23 вересня 2021 року в частині, якою накладено арешт на земельну ділянку на АДРЕСА_1 , прийняту за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до Усатівської сільської ради Одеського району Одеської області, ОСОБА_2 про усунення перешкод у володінні та користуванні земельною ділянкою, відновлення меж земельної ділянки, відшкодування майнової та моральної шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. М. Ігнатенко

В. А. Стрільчук