ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/5001/20 Номер провадження 22-ц/814/235/21Головуючий у 1-й інстанції Андрієць Д.Д. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Бутенко С. Б.

Суддів Обідіної О. І., Прядкіної О. В.

розглянув в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Кременчуцької міської ради Полтавської області

на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 11 листопада 2020 року у складі судді Андрієць Д. Д.

у цивільній справі за позовом Кременчуцької міської ради Полтавської області до ОСОБА_1 про відшкодування збитків,

в с т а н о в и в:

В серпні 2020 року представник Кременчуцької міської ради Полтавської області звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив суд про стягнення з відповідача ОСОБА_1 безпідставно збережених коштів внаслідок порушення земельного законодавства у розмірі 68 757,05 грн.

Позов мотивовано тим, що 10.12.2003 між Кременчуцькою міською радою Полтавської області та ОСОБА_1 було укладено договір оренди земельної ділянки по АДРЕСА_1 загальною площею 413 кв.м. для експлуатації та обслуговування будівлі деревообробної майстерні, який було зареєстровано у Кременчуцькій міській раді, про що в книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі 10.02.2004 вчинено запис за № 51.

Після закінчення строку дії даного договору відповідач продовжив фактично користуватись вказаною земельною ділянкою, на якій знаходиться належне йому на праві власності нерухоме майно, без оформлення права на землю.

В період з 18.08.2017 по 18.08.2020 відповідач використовував земельну ділянку без правовстановлюючих документів та без здійснення плати за користування землею комунальної власності, що призвело до неотримання Кременчуцькою міською радою Полтавської області доходу від орендної плати за землю в сумі 68 757,05 грн, які відповідач добровільно не сплачує.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 11 листопада 2020 року позов Кременчуцької міської ради Полтавської області задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Кременчуцької міської ради Полтавської області кошти в розмірі 13 525,24 грн.

В іншій частині вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Кременчуцької міської ради Полтавської області витрати зі сплати судового збору в сумі 413,46 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю у відповідача обов`язку на підставі статті 1212 ЦК України повернути позивачеві, як власнику земельної ділянки, кошти у вигляді недоотриманої орендної плати в сумі 13 525,24 грн за фактичне користування земельною ділянкою площею 121,2 кв.м, виходячи з розміру нерухомого майна, яке розташоване на земельній ділянці, право користування якою відповідач не оформив.

Не погодившись з вказаним рішенням, представник Кременчуцької міської ради Полтавської області подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що відповідач є власником нерухомого майна - будівлі деревообробної майстерні по АДРЕСА_1 , яка розташована на земельній ділянці для експлуатації та обслуговування будівлі загальною площею 413 кв.м, кадастровий номер :06:002:0013, яка сформована як об`єкт цивільний прав, жодних доказів на підтвердження формування за вказаною адресою земельної ділянки для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі іншою площею відповідач не надав.

Суд першої інстанції неправомірно позбавив орган місцевого самоврядування права отримати безпідставно збережені відповідачем кошти в розмірі орендної плати в сумі 68 757,05 грн за використання вказаної земельної ділянки без належного оформлення правовстановлюючих документів на неї за останні три роки за період з 18.08.2017 по 18.08.2020 (в межах строків позовної давності), оскільки докази, що існує інша сформована земельна ділянка під нерухомим майном відповідача, відсутні.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

Представник Кременчуцької міської ради Полтавської області подав відповідь на відзив, в якій підтримав доводи апеляційної скарги та зазначив, що розрахунок розміру орендної плати за користування земельною ділянкою у 2017-2010 році здійснювався виходячи з актуального розміру нормативної грошової оцінки земельної ділянки та площі земельної ділянки, на який знаходиться належний відповідачеві об`єкт нерухомого майна.

Колегія суддів Полтавського апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги.

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно пункту 2 частини першої якої за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

По справі встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 05.03.2003 серії ВАС 983983, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою О. В. за реєстровим № 3076, ОСОБА_1 набув у приватну власність будівлю деревообробної майстерні літ. «Р,Р1», загальною площею 121,2 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . 25.03.2003 право власності відповідача на дане нерухоме майно зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно.

10 грудня 2003 року між Кременчуцькою міською радою Полтавської області та ОСОБА_1 було укладено договір оренди земельної ділянки по АДРЕСА_1 , загальною площею 413 кв.м для експлуатації та обслуговування будівлі деревообробної майстерні (кадастровий номер земельної ділянки :06:002:0013), який було зареєстровано у Кременчуцькій міській раді, про що в книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис 10.02.2004 за № 51.

Вказане нежитлове приміщення відповідач використовував як фізична особа-підприємець для здійснення підприємницької та господарської діяльності.

Через відсутність доходу від господарської діяльності ОСОБА_1 подав заяву про припинення підприємницької діяльності і 30.01.2015 зареєстровано припинення підприємницької діяльності відповідача, що підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Після закінчення строку дії договору оренди земельної ділянки, який було укладено до 01.04.2008 з переважним правом орендаря на поновлення договору на новий термін, відповідач прав на земельну ділянку, на якій знаходиться належне йому нерухоме майно, не оформив, плату за фактичне користування земельною ділянкою комунальної власності не вносив.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову Кременчуцької міської ради Полтавської області, суд першої інстанції виходив з того, що сам факт розташування на спірній земельній ділянці належних відповідачу об`єктів нерухомого майна підтверджує фактичне користування ним земельною ділянкою без укладення договору оренди та недоотримання позивачем доходів у вигляді орендної плати, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та сторонами по суті не заперечується.

До моменту оформлення власником об`єктів нерухомості права оренди земельних ділянок, на яких ці об`єкти розташовані, відносини з фактичного користування земельними ділянками без укладених договорів їх оренди та недоотримання їхнім власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Фактичний користувач земельних ділянок, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цих ділянок зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування ділянками, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельних ділянок на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

Обов`язковими для визначення орендної плати, а відтак і розміру збитків, є відомості у витягах з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок.

Суд першої інстанції взяв до уваги витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки кадастровий номер :06:002:0013, що розташована в АДРЕСА_1 , від 24.02.2020 № 1058/0/212-20, згідно якого нормативна грошова оцінка спірної земельної ділянки становить 763 013,37 грн.

В цій частині рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржується та у відповідності до положень частини першої статті 367 ЦК України апеляційним судом не переглядається.

Разом з тим, визначаючи розмір збитків, завданих Кременчуцькій міській раді Полтавської області, як власнику земельної ділянки, внаслідок неодержаних доходів у вигляді орендної плати за користування земельною ділянкою, суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про те, що позивачем не доведено розмір земельної ділянки площею 413 кв.м, яка використовується відповідачем, та безпідставно виходив з того, що розмір спірної земельної ділянки становить загальна площа об`єкта нерухомого майна - нежитлової будівлі, яка на ній розташована - 121,2 кв.м.

Такі висновки суду ґрунтуються на припущеннях та не відповідають нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, й фактичним обставинам справи.

Відповідно до статті 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Суб`єктами права на землі комунальної власності згідно зі статтею 80 Земельного кодексу України є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, незалежно від того, зареєстрована земельна ділянка за територіальною громадою, чи ні.

Земельні ділянки можуть передаватися в оренду, зокрема, громадянам та юридичним особам України (частина друга статті 93 ЗК України).

Відповідно до частини першої статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (частина перша статті 124 ЗК України).

Статтями 125, 126 ЗК України передбачено, що право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Статтею 182 ЦК України встановлені такі ж вимоги щодо здійснення державної реєстрації речових прав на земельну ділянку.

Використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону (стаття 206 ЗК України).

Частиною четвертою статті 2 Закону України «Про плату за землю» передбачено, що за земельні ділянки, надані в оренду, справляється орендна плата.

Згідно з приписами статті 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі: поділу або об`єднання земельних ділянок; скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації; якщо речове право на земельну ділянку, зареєстровану в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр», не було зареєстровано протягом року з вини заявника.

По справі встановлено, що належне відповідачеві нерухоме майно знаходиться на сформованій земельній ділянці кадастровий номер :06:002:0013 площею 413 кв.м по АДРЕСА_1 , цільове призначення земельної ділянки - для експлуатації та обслуговування деревообробної майстерні. Доказів поділу даної земельної ділянки, формування інших земельних ділянок, у тому числі площею 121,2 кв.м шляхом виготовлення технічної документації із землеустрою, матеріали справи не містять, а тому висновки суду першої інстанції про фактичне зайняття відповідачем лише частини земельної ділянки, що знаходиться під будівлею, є помилковими.

За таких обставин оскаржуване рішення суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог Кременчуцької міської ради Полтавської області та визначення розміру збитків відповідно до загальної площі будівлі підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення про задоволення позову в повному обсязі згідно наданих позивачем розрахунків суми збитків, заподіяних територіальній громаді внаслідок фактичного користування відповідачем земельною ділянкою без укладення договору оренди та сплати орендної плати, які відповідають площі сформованої земельної ділянки та її нормативній грошовій оцінці.

Відповідно до частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат, які покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Кременчуцької міської ради Полтавської області - задовольнити.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 11 листопада 2020 року в частині визначення розміру збитків та відмови у задоволенні позовних вимог - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Кременчуцької міської ради Полтавської області до ОСОБА_1 про відшкодування збитків задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Кременчуцької міської ради Полтавської області безпідставно збережені кошти в сумі 68 757,05 грн.

Змінити розподіл судових витрат. Стягнути ОСОБА_1 на користь Кременчуцької міської ради Полтавської області 5 255 грн понесених судових витрат зі сплати судового збору.

В іншій частині рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 11 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді О. І. Обідіна

О. В. Прядкіна