Справа № 161/1210/21
Провадження № 2/161/1502/21
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2021 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

у складі:

головуючого судді Рудської С.М.

при секретарі Чигринюк В.С.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення права спільної часткової власності

В С Т А Н О В И В:

20.01.2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою на обгрунтування якої зазначила, що їй на праві власності належить 17/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , які, згідно технічного паспорта, складають житлове приміщення загальною площею 27,3 м. кв., а саме: кухня (1-1) площею 10,6 м. кв., коридор (1-2) площею 5,7 м. кв., та кімната (1-3) площею 11,0 м. кв. (далі житлове приміщення). Дане житлове приміщення обладнане окремим входом. В свою чергу, інша частина (83/100) житлового будинку АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_3 11.11.2019 року вона звернулася до Департаменту «ЦНАП у м. Луцьку» із заявою про реєстрацію місця проживання у спірному житловому будинку, однак їй було відмовлено та роз`яснено про необхідність проведення процедури поділу об`єкта нерухомого майна під декілька квартир. Без такого поділу їй відмовляли у присвоєнні номера квартири в житловому приміщенні. Вважає, що припинення спільної часткової власності на житловий будинок АДРЕСА_1 не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника ОСОБА_3 та навпаки, буде мати позитивний результат в користуванні майном, оскільки усі комунікації у них з відповідачем автономні один від одного, проте відповідні договори укласти неможливо до присвоєння квартирам номерів. Враховуючи наведене, просить суд припинити її право власності на 17/100 частки та право власності ОСОБА_3 на 83/100 частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , а також визнати за нею право власності на житлове приміщення (квартиру) загальною площею 27,3 м. кв., яка складається із: кухні (1-1) площею 10,6 м. кв., коридору (1-2) площею 5,7 м. кв., та кімнати (1-3) площею 11,0 м. кв. та яке знаходиться в житловому будинку АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні позивач та її представник заявлені позовні вимоги підтримали з підстав, які викладені у позовній заяві, просили їх задовольнити у повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні заперечував щодо задоволення заявлених позовних вимог та пояснив суду, що він згідний здійснити розподіл в натурі спірного житлового будинку й у добровільному порядку, проте з даного приводу нього ніхто не звертався.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Вказане положення матеріального закону кореспондується з приписами ч. 1 ст. 2 ЦПК України, відповідно до якої завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Отже, суд може захистити лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси, а відсутні такого порушення унеможливлює існування цивільного спору, що є підставою для відмови у позові.

Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу передбачено ч. 1 ст. 16 ЦК України.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02.04.2007 року, виданого Другою Луцькою державною нотаріальною конторою на праві власності належить 17/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 . Зазначене підтверджується витягом КП «Волинське обласне БТІ» про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 14229932 від 13.04.2007 року (а.с. 5).

Інша частина житлового будинку АДРЕСА_1 , а саме 83/100 частки належить на праві власності відповідачу ОСОБА_3 .

Як вбачається із технічного паспорта на житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовленого КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» 06.04.2007 року, у фактичному користуванні ОСОБА_1 знаходиться житлове приміщення загальною площею загальною площею 27,3 м. кв., яке складається із: кухні (1-1) площею 10,6 м. кв., коридору (1-2) площею 5,7 м. кв., та кімнати (1-3) площею 11,0 м. кв. та яке обладнане окремим входом. Про дану обставину також свідчать рішеннями Луцького міського суду Волинської області від 19.04.1999 року та від 24.12.1999 року (а.с. 6-9).

Зазначені вище обставини сторонами визнаються та не оспорюється.

Судом також встановлено, що 11.11.2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Департаменту «ЦНАП у м. Луцьку» із заявою, в якій просила зареєструвати її за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 10).

Однак, Департамент «ЦНАП у м. Луцьку» своїм листом № 6-8/441/2019 від 20.12.2019 року відмовив позивачці у проведенні реєстрації її місця проживання та роз`яснило про необхідність проведення процедури поділу об`єкта нерухомого майна під декілька квартир.

У своєму позові ОСОБА_1 зазначила, що неможливість присвоїти номер квартирі та зареєструвати її місце проживання створює для неї труднощі у користуванні та розпорядженні належним їй нерухомим майном.

Надаючи правову оцінку вищевказаним правовідносинам, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Вимогами ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У відповідності ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Разом з тим, матеріали справи не містять жодних доказів того, що право власності ОСОБА_1 на належну їй частку у житловому будинку АДРЕСА_1 , будь-ким оспорюється або не визнається.

Отже, предметом звернення ОСОБА_1 з даним позовом є фактично проведення поділу об`єкта нерухомого майна під декілька квартир.

Згідно ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (дані Закон), у державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Пунктом 54 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою КМУ від 25.12.2015 року № 1127 передбачено, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно, утворене шляхом поділу майна, у тому числі в результаті виділення окремого об`єкта нерухомого майна із складу нерухомого майна, що складається з двох або більше об`єктів, або об`єднання майна, проводиться за умови наявності технічної можливості такого поділу або об`єднання нерухомого майна та можливості використання такого майна як самостійного об`єкта цивільних правовідносин.

Відповідно до п. 1.2 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Міністерства з питань житлово- комунального господарства України від 18.06.2007 року № 55 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06.07.2007 року за № 774/14041, поділ та виділ частки в натурі здійснюється відповідно до законодавства з наданням Висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна або Висновку щодо можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна.

Крім того, Розділ II ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає систему органів та суб`єктів, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав та визначає їх повноваження (компетенцію) у сфері державної реєстрації прав.

Із наведеного слідує, що для державної реєстрація права власності на речові права на нерухоме майно, в тому числі й у розглядуваному випадку, законодавчо визначена необхідність в проведенні процедури поділу об`єкта нерухомого майна під декілька квартир, проведення якої відноситься до компетенції системи органів та суб`єкти, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав.

Відповідно до Рекомендацій Комітету Ради Європи № R (80) 2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Ради від 11.03.1980 року, під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини, викладеної справах «Класс та інші проти Німеччини» від 06.09.1978 року, «Фадєєва проти Росії» від 09.06.2005 року, «Кумпене і Мазере проти Румунії» від 17.12.2004 року, завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, а тому суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Зазначене узгоджується також з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 18.03.2014 року у справі № 21-11а14 та від 21.05.2013 року у справі № 21-87а13.

Суд наголошує, що він своїм рішенням не може підміняти інший орган, уповноважений здійснювати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно і перебирати на себе повноваження з вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції органів, які здійснюють процедуру поділу об`єкта нерухомого майна під декілька квартир.

Враховуючи наведене, суд вважає позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення права спільної часткової власності безпідставним, а відтак таким, що не підлягає до задоволення.

Як вбачається із пенсійного посвідчення серії НОМЕР_1 , позивачка є особою з інвалідністю ІІ групи (а.с. 3), а тому при зверненні до суду з даним позовом остання звільнена від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір».

Враховуючи наведене, а також з урахуванням положень ч. ч. 1-2, 6 ст. 141 ЦПК України, в зв`язку з відмовою у позові, суд вважає судові витрати по справі компенсувати за рахунок держави.

На підставі ст.ст. 15, 16, 328, 365 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 77-81, 141, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення права спільної часткової власності відмовити.

Судові витрати по справі компенсувати за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України - з дня складення рішення в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на рішення суду всіма учасниками справи. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення у повному обсязі 02 березня 2021 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області С.М. Рудська