Постанова

Іменем України

15 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 209/789/15-ц

провадження № 61-16561св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Грушицького А. І. (суддя-доповідач),

суддів: Калараша А. А., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Ткачука О. С.,

учасники справи:

позивач (за первісним позовом) - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач (за первісним позовом) - ОСОБА_2,

позивач (за зустрічним позовом) - ОСОБА_2,

відповідач (за зустрічним позовом) - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 березня 2020 року у складі судді Лобарчук О. О. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Макарова М. О., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р.,

у справі за позовом акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання недійсними пунктів кредитного договору.

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості.

Позов мотивований тим, що 16 жовтня 2007 року ОСОБА_3 (в подальшому прізвище було змінене на ОСОБА_4 ) та ПАТ КБ «ПриватБанк» уклали кредитний договір № DNI0AN02000986. Згідно договору ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов`язалося надати відповідачу кредит у розмірі 52 315,76 грн на термін до 15 жовтня 2014 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, установлені договором. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що відображено у розрахунку заборгованості за договором № DNI0AN02000986. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором у відповідача станом на 10 лютого 2015 року виникла заборгованість у розмірі 106 537,92 грн, яка складається з наступного: 36 989,13 грн - заборгованість за кредитом; 1 318,54 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом; 3 515,52 грн - заборгованість за комісією за користуванням кредитом; 64 714,73 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

ПАТ КБ «ПриватБанк» просило (з урахуванням збільшених позовних вимог) стягнути з відповідача заборгованість станом на 23 січня 2018 року у розмірі 170 522,12 грн за договором від 16 жовтня 2007 року № DNI0AN02000986, а також сплачений судовий збір.

У лютому 2018 року ОСОБА_4 подала до суду зустрічний позов до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсними пунктів кредитного договору та розірвання договору.

Зустрічний позов мотивований тим, що ПАТ КБ «ПриватБанк» незаконно нараховувало комісію та винагороду за користування кредитними коштами та обслуговування кредиту.

Відповідно до підпунктів 3.1, 3.2, 3.7, 7.1 договору передбачено щомісячне погашення кредиту, процентів та винагороди.

Пункт 7.1 договору містить наступні відомості: «Банк зобов`язується надати «Позичальникові» кредитні кошти на строк з 16 жовтня 2007 року по 15 жовтня 2014 року включно, у вигляді непоновлюваної лінії (далі - кредит) у розмірі 69 612,48 грн, на наступні цілі: 48 360,00 грн на купівлю автомобіля (споживчі цілі), а також у розмірі 34,00 грн для сплати за реєстрацію предмета застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом перерахування відповідно до пункту 1.2; на сплату страхових платежів за договором страхування транспортного засобу від 16 жовтня 2007 року № DNІ0АN02000986, договором особистого страхування від 16 жовтня 2007 року № DNІ0AN02000986, на строк до 15 жовтня 2008 року у сумі 2 470,96 грн, а також винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 1 450,80 грн та у розмірі 17 296,72 грн на сплату страхових платежів у випадку та згідно порядку, передбачених підпунктами 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,43 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту на придбання автомобіля, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно пункту 3.10 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно пункту 6.2 даного договору».

Згідно пункту 7.2 договору банк на виконання договору здійснив наступне: перерахував грошові кошти в розмірі 48 360,00 грн на рахунок автосалону, 1 450,80 грн - комісія банку, 2 470,96 грн - на поточний рахунок страхової компанії. Також з наданого банком розрахунку відомо, що банк щомісячно нараховував комісію у розмірі 73,24 грн, яка сплачувалася при внесенні позичальником чергового платежу.

На підставі наведеного позивач за зустрічним позовом вважає, що встановивши у кредитному договорі сплату комісії за обслуговування кредиту, банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позичальнику, отже нарахування такої комісії законом не передбачено. Таким чином, враховуючи загальні принципи цивільного права, правочини не повинні суперечити положенням законів, галузевих законодавчих актів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України.

Також вважає, що окремі пункти кредитного договору від 16 жовтня 2007 року № DNІ0АN02000986, укладеного з ПАТ КБ «ПриватБанк» є недійсними в силу статті 203 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», постанови правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, а щомісячні платежі від 73,24 грн до 1 000,00 грн та винагорода за надання фінансового інструменту в розмірі 1 450,80 грн (комісія банку) є незаконними, що в свою чергу тягне за собою невідповідність розрахунку.

Позивач за зустрічним позовом вважає дії банку такими, що порушують права споживача фінансових послуг, вказує, що умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частини третьої статті 509 ЦК України), умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін, а також завдають шкоди споживачеві.

До звернення до суду ОСОБА_4 неодноразово зверталася до банку щодо неправомірності розрахунків та перерахунку існуючої заборгованості за кредитним договором з метою досудового врегулювання даного питання, але до теперішнього часу воно залишається невирішеним. Банк лише надсилав листи від 26 листопада 2009 року, від 10 грудня 2009 року та від 13 вересня 2010 року із вимогою виконати взяті на себе зобов`язання за кредитним договором від 16 жовтня 2007 року в повному обсязі (нараховані проценти, комісії та штрафні санкції) у тижневий строк з дати отримання повідомлення. Також до звернення до суду з відповідним позовом, з метою отримання необхідного обсягу інформації про свої права, спосіб їх відновлення та захисту, складання документів (позову та відзиву), позивач за зустрічним позовом понесла витрати на отримання правничої (правової) допомоги в розмірі 1 500,00 грн.

ОСОБА_4 просила:

- визнати недійсними пункти договору від 16 жовтня 2007 року № DNІ0АN02000986, а саме: пункти 3.1, 3.3, 3.5, 3.7, 7.1 в частині: кредитних коштів у розмірі 69 612,48 грн, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 1 450,80 грн, щомісячної винагороди у розмірі 0,14 % від суми виданого кредиту на придбання автомобіля, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з пунктом 3.10 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з пунктом 6.2 даного договору, який був укладений між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк», з моменту його укладання - 16 жовтня 2007 року;

- зобов`язати ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором від 16 жовтня 2007 року № DNІ0АN02000986, виключивши з початкової суми розрахунку винагороду за надання фінансового інструменту в розмірі 1 450,80 грн та з зарахуванням грошових коштів, які були зараховані в рахунок щомісячної комісії в рахунок погашення кредиту (тіло кредиту);

- розірвати кредитний договір від 16 жовтня 2007 року № DNІ0АN02000986, укладений між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк»;

- стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу та витрати, пов`язані з розглядом справи.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 березня 2020 року у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено.

Позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 до АТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Визнано недійсним пункти 3.1, 3.3, 3.5, 3.7, 7.1 договору від 16 жовтня 2007 року № DNІ0АN02000986 в частині: кредитних коштів у розмірі 69 612,48 грн, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 1 450,80 грн, щомісячної винагороди у розмірі 0,14 % від суми виданого кредиту на придбання автомобіля, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з пунктом 3.10 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з пунктом 6.2 даного договору, який був укладений між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» з моменту його укладання - 16 жовтня 2007 року.

Розірвано кредитний договір від 16 жовтня 2007 року № DNІ0АN02000986, який укладений між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк».

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що банк звернувся до суду із пропуском строку позовної давності, тоді як зустрічна позовна заява є обґрунтованою та доведеною.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 березня 2020 року в частині задоволених зустрічних позовних вимог скасовано.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсними пунктів кредитного договору задоволено частково.

Визнано недійсним пункт 3.7 договору від 16 жовтня 2007 року № DNI0AN02000986, укладеного між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк».

Виключено з пункту 7.1 договору від 16 жовтня 2007 року № DNI0AN02000986, укладеного між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк», посилання щодо винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 1 450,80 грн, щомісячної винагороди у розмірі 0,14 % від суми виданого кредиту на придбання автомобіля.

В задоволенні решти вимог зустрічного позову відмовлено.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що оскільки позивач не надав достатніх та належних доказів на підтвердження поважності пропуску строку позовної давності з 21 січня 2009 року, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 .

Щодо зустрічного позову суд апеляційної інстанції зазначив, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь, що є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, що за своєю природою є дискримінаційним, суперечить моральним засадам суспільства.

Тому пункт 3.7 договору від 16 жовтня 2007 року № DNI0AN02000986 слід визнати недійсним, а з пункту 7.1 договору виключити посилання щодо винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 1 450,80 грн, щомісячної винагороди у розмірі 0,14 % від суми виданого кредиту на придбання автомобіля.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2020 року до Верховного Суду, АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції у частині відмови в первісному позові та часткового задоволення зустрічного позову скасувати і направити справу у цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 13 листопада 2020 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі, витребувано її з Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області.

23 листопада 2021 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Ткачука О. С.

На підставі ухвали Верховного Суду від 02 грудня 2021 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Згідно з протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 10 грудня 2021 року визначено наступний склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Калараш А. А., Литвиненко І. В., Петров Є. В., Ткачук О. С.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

В касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 01 липня 2020 року у справі № 161/1090/16-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі 369/7143/15-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 355/183/17, від 03 квітня 2019 року у справі № 204/3302/14-ц, від 08 вересня 2019 року у справі № 318/235/16-ц.

В касаційній скарзі зазначається, що суди першої та апеляційної інстанцій відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості не врахували переривання строку позовної давності (позичальник періодично погашала заборгованість, зокрема в період з 2007 року по 2015 рік, останній платіж в розмірі 1 000 грн здійснено 27 липня 2015 року).

Доводи інших учасників справи

У грудні 2020 року представник відповідача Горкун Д. О. надіслав відзив на касаційну скаргу, проте Верховний Суд його не бере до уваги, оскільки він не підписаний представником.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що 16 жовтня 2007 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 (в подальшому прізвище було змінене на ОСОБА_4 ) уклали кредитний договір від 16 жовтня 2007 року № DNI0AN02000986, відповідно до якого відповідач отримала кредитні кошти на строк з 16 жовтня 2007 року по 15 жовтня 2014 року включно, у вигляді встановленої лінії (кредит) у розмірі 69 612,48 грн на наступні цілі: 48 360 грн - на купівлю автомобіля (споживчі цілі); 34 грн - для сплати реєстрації предмета застави; 2 470,96 грн - за договором особистого страхування від 16 жовтня 2007 року № DNI0AN02000986; 1 450,80 грн - винагорода за надання фінансового інструменту (комісія); 17 296,72 грн - на сплату страхових платежів. Відсоткова ставка за користування кредитом склала 1,43 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, а щомісячна винагорода (комісія) визначена у розмірі 0,14 % від суми наданого кредиту. Щомісячний платіж, починаючи з наступного місяця встановлено в сумі 1 154,43 грн, з періодом сплати з 16 по 20 число кожного місяця (т. 1 а. с. 10-12).

Пунктами 4.1 і 7.4 вказаного кредитного договору передбачено, що при порушенні позичальником своїх зобов`язань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості по кредиту, за кожен день прострочки, але не менше 1 грн.

Також у пункті 3.2 кредитного договору зазначено, що при порушенні позичальником зобов`язань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2 % на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Листом від 06 січня 2009 року банк повідомив ОСОБА_2 про збільшення з 01 лютого 2009 року розміру відсоткової ставки за кредитним договором до 27,48 % при цьому зазначив, що у разі незгоди з такими змінами умов договору, їй запропоновано в строк не пізніше 20 січня 2009 року звернутися у відділення банку, надати письмове повідомлення про свою незгоду із зміненими умовами кредитування та погасити заборгованість за кредитним договором в повному обсязі (т. 1 а. с. 88).

Листами від 26 листопада 2009 року та від 10 грудня 2009 року банк поставив

вимогу перед боржником ОСОБА_2 про повернення суми кредиту в повному обсязі, нараховані проценти, комісії та штрафні санкції в тижневий термін (т. 2 а. с. 86, 87).

Також у матеріалах справи наявне повідомлення ПАТ КБ «ПриватБанк» від 13 вересня 2010 року, направлене відповідачу, із вимогою виконати зобов`язання за кредитним договором від 16 жовтня 2007 року у тижневий строк з дати отримання цього повідомлення, а у разі невиконання порушеного зобов`язання, банк має намір звернути стягнення на предмет застави (т. 1 а. с. 94).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2010 року у справі № 2-10936/10 за позовом ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПриватБанк» були задоволені позовні вимоги в повному обсязі та визнано недійсним пункт 2.3.1 кредитного договору від 16 жовтня 2007 року № DNІ0АN02000986, укладеного між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк», визнано незаконним дії банку щодо зміни в односторонньому порядку відсоткової ставки за кредитним договором від 16 жовтня 2007 року № DNІ0АN02000986 (т. 1 а. с. 56, 57).

Станом на 23 січня 2018 року згідно розрахунку, наданого АТ КБ «ПриватБанк», заборгованість за договором становила 170 522,12 грн, яка складається з наступного: 36 989,13 грн - заборгованість за кредитом (тіло кредиту); 2 334,06 грн - заборгованість за комісією за користування кредитом; 131 198,93 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором (т. 2 а. с. 60-62).

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Щодо первісного позову

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Суд установив, що за умовами укладеного 16 жовтня 2007 року кредитного договору кредитні кошти були надані на строк по 15 жовтня 2014 року включно, проте кредитор змінив строк виконання основного зобов`язання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Листом від 06 січня 2009 року банк повідомив ОСОБА_2 про збільшення з 01 лютого 2009 року розміру відсоткової ставки за кредитним договором до 27,48 % при цьому зазначив, що у разі незгоди з такими змінами умов договору їй запропоновано в строк не пізніше 20 січня 2009 року звернутися у відділення банку, надати письмове повідомлення про свою незгоду із зміненими умовами кредитування та погасити заборгованість за кредитним договором в повному обсязі (т. 1 а. с. 88).

ОСОБА_4 не погодилася зі зміною умов кредитного договору, про що повідомила банк листом від 20 січня 2009 року, який було отримано кредитором 23 січня 2009 року (т. 1 а. с. 89).

Отже, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, визначив, що перебіг строку позовної давності за первісним позовом розпочався з 21 січня 2009 року.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з частиною першою статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

В касаційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що строк позовної давності переривався у зв`язку з тим, що позичальник періодично погашала заборгованість, зокрема в період з 2007 року по 2015 рік.

Такі доводи касаційної скарги Верховний Суд вважає обґрунтованими, оскільки в матеріалах справи наявні квитанції по сплаті заборгованості за період з 2009 року по 2015 рік, що відповідно до частини першої статті 264 ЦК України може свідчити про переривання строку позовної давності.

АТ КБ «ПриватБанк» просило (з урахуванням збільшених позовних вимог) стягнути з відповідача заборгованість станом на 23 січня 2018 року в загальному розмірі 170 522,12 грн, яка складається з наступного: 36 989,13 грн - заборгованість за кредитом; 2 334,06 грн - заборгованість за комісією за користуванням кредитом; 131 198,93 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором (т. 2 а. с. 58).

Тобто після 21 січня 2009 року кредитор продовжував нараховувати пеню за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Велика Палата Верховного Суду у пункті 28 постанови від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19) вказала, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Верховний Суд вважає, що оскільки суд апеляційної інстанції не перевірив правильність висновків суду першої інстанції щодо того, чи переривався строк позовної давності у цій справі в зв`язку з вчиненням боржником дій, що свідчать про визнання боргу, не зробив висновків щодо обґрунтованості усіх заявлених позивачем у первісному позові вимог, тому постанова суду апеляційної інстанції у частині вирішення первісних позовних вимог підлягає скасуванню з направленням справи у цій частині на новий апеляційний розгляд.

Щодо зустрічного позову

Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року

№ 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої

статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Згідно зі статтею 55 ЗаконуУкраїни «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Частиною третьою вищезазначеної статті (в редакції на час укладення кредитного договору) передбачено, що банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

З огляду на зазначене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про те, що положення спірного кредитного договору від 16 жовтня 2007 року № DNI0AN02000986 щодо винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 1 450,80 грн та щомісячної винагороди у розмірі 0,14 % від суми виданого кредиту на придбання автомобіля є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору.

Подібні висновки зробила Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18), на яку послався апеляційний суд у своїй постанові, проте не звернув уваги на висновок про нікчемність відповідних положень кредитного договору.

Позивач у касаційній скарзі вказує про незгоду з постановою апеляційного суду щодо вирішення зустрічного позову лише в частині задоволених позовних вимог, тому постанова апеляційного суду в частині скасування рішення суду першої інстанції та відмови в задоволенні інших вимог зустрічного позову не є предметом касаційного перегляду.

З урахуванням наведеного, постанову апеляційного суду в частині задоволення вимог зустрічного позову необхідно скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, або необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, або встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Частиною першою статті 412 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи наведені норми процесуального права Верховний Суд робить висновок про скасування постанови суду апеляційної інстанції у частині вирішення первісних позовних вимог з направленням справи у цій частині на новий апеляційний розгляд та скасування постанови апеляційного суду в частині задоволення вимог зустрічного позову з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в позові.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року у частині вирішення первісних позовних вимог акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості скасувати, справу у цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року у частині часткового задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання недійсними пунктів кредитного договору скасувати і ухвалити у цій частині нове рішення про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання недійсними пунктів кредитного договору.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: А. І. Грушицький

Судді: А. А. Калараш

І. В. Литвиненко Є. В. Петров О. С. Ткачук