Справа № 448/668/19 Головуючий у 1 інстанції: Білоус Ю.Б.
Провадження № 22-ц/811/2642/20 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів: Ванівського О.М., Крайник Н.П.,

при секретарі Ждан К.О.

з участю третьої особи за первісним позовом та позивачем за зустрічним позовом - ОСОБА_1 , третьої особи- ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , представника ОСОБА_1 на рішення Мостиського районного суду Львівської області від 27 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Мостиської міської ради Львівської області, треті особи - Мостиська державна нотаріальна контора, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , про визнання права власності, та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , треті особи - Мостиська міська рада Львівської області, Мостиська державна нотаріальна контора Львівської області, ОСОБА_5 , про визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В :

В травні 2019 року позивачка ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом, покликаючись на те, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , належав до колгоспного двору, членами якого, станом на 15.04.1991 року, були такі особи: вона - ОСОБА_4 , її мати - ОСОБА_6 та брат - ОСОБА_2 (третя особа у справі). Отже, даний будинок належав їм на праві спільної сумісної власності по 1/3 частині кожному.

Вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 її мати ОСОБА_6 , померла. За своє життя склала заповіт, яким зробила розпорядження щодо вищевказаного житлового будинку. Однак, оскільки мати не була власником всього будинку, розпоряджатися ним не мала права, то нотаріусом не було взято даний заповіт до уваги та закликано до спадкування по закону.

Зазначає, що спадкоємцями першої черги спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , є вона (позивачка ОСОБА_4 ), її сестра - ОСОБА_1 , брат - ОСОБА_2 та сестра ОСОБА_5 , (треті особи у справі). Всі вони у встановленому законом порядку звернулися до Мостиської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини за законом після смерті матері. Отже, оскільки до складу спадщини входить 1/3 частина житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , то після смерті матері вона (позивачка) спадкує 1/12 частину даного будинку (1/3:4=1/12), в результаті чого її частка у будинку збільшилася до 5/12 частин (1/3+1/12=5/12).

Стверджує, що при зверненні до нотаріуса з приводу оформлення своїх спадкових прав на частину вищевказаного житлового будинку, їй було роз`яснено про необхідність звернення за захистом своїх прав до суду, оскільки відсутні правовстановлюючі документи, які б давали підстави в позасудовому порядку оформити право власності на вищевказане спадкове майно.

А тому, оскільки в позасудовому порядку оформити право власності на вищевказаний житловий будинок не має можливості, а тому змушена звертатися до суду із даним позовом.

З огляду на наведене, просить суд визнати за нею право власності на 5/12 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 (1/3 частина як члена колгоспного двору та 1/12 частина - в порядку спадкування за законом після смерті матері - ОСОБА_6 ).

23.07.2019 року, представник третьої особи ОСОБА_1 - адвокат Гриньо Михайло Іванович подав до суду позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , треті особи - Мостиська міська рада Львівської області, Мостиська державна нотаріальна контора Львівської області, ОСОБА_5 про визнання права власності. У своїх позовних вимогах ОСОБА_1 просить суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на частку у майні колишнього колгоспного двору в будинковолодінні, що знаходиться в АДРЕСА_1 , а також визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що станом на 1988-1991 роки вона ( ОСОБА_1 ) також постійно проживала у спірному будинку, своєю працею, засобами і коштами брала участь у веденні спільного господарства двору, утриманні будинку, допомагала батькам у будівництві даного будинку, а отже, не втратила право на частку у майні колишнього колгоспного двору. Вважає, що станом на 15.04.1991 року право на частку у майні колишнього колгоспного двору мали такі особи: вона ( ОСОБА_1 ), її мати - ОСОБА_6 , сестра - ОСОБА_4 та брат ОСОБА_2 , який проживав у будинку до 1991 року, тобто кожному належало по 1/4 частині спірного будинковолодіння. Стверджує, що її брат ОСОБА_2 у 1991 році у зв`язку із одруженням вибув у інше господарство, а саме в с.Заріччя Мостиського району Львівської області, де проживав разом з дружиною, вів там спільне господарство. З часу свого вибуття у 1991 році із домогосподарства, що в АДРЕСА_1 , її брат ОСОБА_2 , протягом більше трьох років і по даний час не витребовував будь-яку частку у майні колгоспного двору, який залишив, а тому він втратив право на частку у майні колишнього колгоспного двору, оскільки на витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року поширюється загальний трирічний строк позовної давності. А відтак, вважає, що право на частки в майні зазначеного колгоспного двору отримали: вона ( ОСОБА_1 ), її мати ОСОБА_6 та сестра ОСОБА_4 . Вказує, що після смерті матері ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , спірний житловий будинок став належати на праві спільної сумісної власності їй ( ОСОБА_1 ) та її сестрі - ОСОБА_4 по 1/2 частині кожному, оскільки, як вважає, спадкування можливе лише після смерті останнього члена колгоспного двору.

Рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 27 липня 2020 року позов ОСОБА_4 до Мостиської міської ради Львівської області, треті особи - Мостиська державна нотаріальна контора, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , про визнання права власності - задоволено повністю.

Визнано за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на 5/12 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .

Позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , треті особи: Мостиська міська рада Львівської області, Мостиська державна нотаріальна контора Львівської області, ОСОБА_5 про визнання права власності - задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на 1/12 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

Рішення суду в апеляційному порядку через свого представника ОСОБА_3 оскаржила ОСОБА_1 . Вважає рішення суду незаконним та необгрунтованим. Вважає, що суд проігнорував надані нею докази, які безпосередньо підтверджують ту обставину, що вона - ОСОБА_1 станом на 15.04.1991 була членом колгоспного двору та набула у власність частку в колгоспному дворі, оскільки постійно проживала із головою двору ОСОБА_6 протягом трьох років підряд до 15.04.1991 та протягом цього періоду своєю працею і котами брала участь у веденні спільного господарства двору. В апеляційній скарзі скаржник просить скасувати рішення Мостиського районного суду Львівської області від 27 липня 2020 року та ухвалити нову постанову, якою задоволити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 , представника ОСОБА_1 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Судом встановлено, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , згідно записів у погосподарських книгах належав колгоспному двору, членами якого, станом на 15.04.1991 року, були: ОСОБА_6 , 1935 року народження (голова двору), її син - ОСОБА_2 , 1964 року народження, та дочка - ОСОБА_4 , 1970 року народження (позивачка у справі).

Вказані обставини підтверджуються, наданими на запит суду першої інстанції копіями із погосподарських книг Берегівської сільської ради села Королин по домогосподарству ОСОБА_6 за період 1986-1990 роки та 1991-1995 роки.

Також, згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Мостиської міської ради №190 від 14.02.2019 року, копія якої міститься в матеріалах справи, підтверджується те, що станом на 1988-1991 роки вищевказане господарство належало до колгоспного двору, в якому були зареєстровані та проживали: ОСОБА_6 , 1935 року народження (голова двору), її син - ОСОБА_2 , 1964 року народження, та дочка - ОСОБА_4 , 1970 року народження (позивачка у справі).

Із довідки, виданої Самбірським МБТІ №683 від 27.02.2019року, відомо, що право власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , не зареєстровано.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 04.11.2015 року (виданого повторно).

Внаслідок смерті ОСОБА_6 , відкрилась спадщина.

Як вбачається із матеріалів спадкової справи №583/08, заведеної у Мостиській державній нотаріальній конторі Львівської області, спадкоємцями за законом першої черги спадкування є діти померлої, а саме: син - ОСОБА_2 , дочка - ОСОБА_1 , дочка ОСОБА_4 , які вважаються такими, що прийняли спадщину, оскільки постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та протягом встановленого законодавством строку не заявили про відмову від спадщини, а також дочка померлої - ОСОБА_5 , яку за згодою інших спадкоємців, що прийняли спадщину (заява ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 від 14.05.2008 року), включено до свідоцтва про право на спадщину.

Чоловік спадкодавця ОСОБА_6 - ОСОБА_7 , помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 12.02.2019 року (виданого повторно).

Інших спадкоємців після смерті ОСОБА_6 , які б прийняли спадщину чи претендували б на таку, немає. 04.07.2008 року нотаріусом Мостиської державної нотаріальної контори Львівської області Яксманицьким Р.С. видано спадкоємцям ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно, а саме: на право приватної власності на землю (середню земельну частку) та грошові вклади, в рівних частках кожному.

Крім того, із матеріалів спадкової справи встановлено, що 11.03.2019 року позивачка ОСОБА_4 , звернулася до Мостиської державної нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно, а саме житловий будинок в АДРЕСА_1 .

Однак, листом Мостиської державної нотаріальної контори вих.№01-16/144 від 11.03.2019 року, у відповідь на вищевказану заяву ОСОБА_4 від 11.03.2019 року, останню повідомлено про те, що через відсутність правовстановлюючих документів на спірний житловий будинок, вона не може в позасудовому порядку оформити свої спадкові права та одержати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину на дане спадкове майно, у зв`язку із чим позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд виходив з тих обставин, що оскільки ОСОБА_4 була одним із трьох членів колгоспного двору, після смерті її матері (голови колгоспного двору) вона стала власником 5/12 часток майна спірного колгоспного двору, а ОСОБА_1 стала власником 1/12 частини майна колгоспного двору, яку успадкувала після смерті матері (голови колгоспного двору). Окрім цього, суд прийшов до висновку, що ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами, що вона була членом колгоспного двору станом на 15.04.1991 року, а також доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 (член колгоспного двору) втратив право на частку у майні колгоспного двору.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Згідно із частиною 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способом захисту цивільних прав та інтересів згідно ст. 16 цього Кодексу може бути, зокрема, визнання права.

Так, колгоспний двір, за положеннями Цивільного кодексу Української РСР, визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці.

З введенням у дію з 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність» колгоспні двори ліквідовано і питання права власності на майно колишніх колгоспних дворів регулюється нормами ЦК УРСР 1963 року.

Правовий режим власності колгоспного двору, виділ частки з колгоспного двору, його поділ, а також підстави втрати права на частку в майні колгоспного двору визначено статтями 120-126 ЦК УРСР 1963 року.

Так, згідно зі статтями 120, 123 ЦК УРСР 1963 року майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності і розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

У пункті 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено, що положення статей 17, 18 Закону "Про власність" ( 697-12 ) щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Спеціальним нормативним актом, який визначає порядок ведення по господарського обліку в сільських радах, є Вказівки по веденню книг по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом Вказівки по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26 (далі - Вказівки № 5-24/26), та Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - Вказівки № 69), які були замінені Інструкцією ведення по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених наказом Міністерства статистики України від 22 лютого 1995 року № 48.

Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.

Виходячи із Правової позиції, викладеної в Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року № 6-350цс15 - згідно з частиною першою статті 120, статтею 123 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Порядок ведення по господарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5, а згодом аналогічними Вказівками по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників. Отже, застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР без належного з`ясування питання про правильність віднесення будинку до суспільної групи господарств колгоспний двір є помилковим.

Як роз`яснено у пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» в редакції, чинній на виникнення спірних правовідносин, правила статті 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 01 липня 1990 року. При припиненні двору з інших підстав (перетворення колгоспу у радгосп, виходу з колгоспу членів двору тощо), а також в разі смерті члена двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що збереглося), відкривається після смерті кожного з його колишніх членів.

У підпункті г) пункту 6 Постанови ПВСУ від 22 грудня 1995 року № 20 роз`яснено, що загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна.

Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року.

У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців. У разі коли спадщина відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Вказані висновки викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 145/797/15-ц (провадження № 14-608цс18).

Згідно ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінене заповітом.

У відповідності до статті 525 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.529 цього кодексу при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Відповідно до вимог ст.548 цього кодексу для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Статтею 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Крім того, відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця).

Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом).

Відповідно до положень ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У відповідності до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У відповідності до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Згідно ч.1. ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України).

Практика Верхового Суду України (п. 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно з положень ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно норм ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Наявними в матеріалах справи доказами беззаперечно встановлено, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , згідно записів у погосподарських книгах належав колгоспному двору, членами якого, які станом на 15.04.1991року не втратили та зберегли право на частку в майні такого, були: ОСОБА_6 , 1935 року народження (голова двору), її син - ОСОБА_2 , 1964 року народження, та дочка - ОСОБА_4 , 1970 року народження (позивачка у справі).

Покази свідків даних в суді першої інстанції на підтвердження доводів ОСОБА_1 про те, що вона набула у власність частку в колгоспному дворі, беручи участь своєю працею і коштами у веденні спільного господарства колгоспного двору разом із головою двору - ОСОБА_6 , оскільки постійно проживаючи в даному господарстві, не є належними та допустимими доказами на підтвердження наведеного, оскільки такі обставини підлягають встановленню іншими доказами.

Що ж до покликання скаржника на довідку виконавчого комітету Мостиської міської ради №707 від 17.07.2019, якою мало б бути підтверджено факт постійного проживання ОСОБА_1 станом на 1988-1991 роки в с.Королин Мостиського району Львівської області без реєстрації, суд вважає такі доводи безпідставними, оскільки згадана довідка таких відомостей не містить (а.с.58)

Ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами, що вона постійно проживала в спірному колгоспному дворі в с.Королин Мостиського району, без реєстрації, а також, що вона своєю працею, засобами і коштами беручи участь у веденні спільного господарства двору не втратила право на частку у майні колгоспного двору.

Жодних доказів про те, що ОСОБА_1 останні три роки, що передували 15.04.1991 вела спільне господарство із покійною головою двору - ОСОБА_6 та проживала із нею в спірному колгоспному дворі, ОСОБА_1 та її предстанвиком не представлено.

Окрім цього, суд першої інстанції надав належну оцінку доводам ОСОБА_1 про те, що її брат ОСОБА_2 фактично не проживав у спірному житловому будинку з 15.04.1991 року та не брав участі у веденні спільного господарства, оскільки суду не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження даних обставин.

Суд першої інстанції доцільно звернув увагу, що у довідці №707 від 17.07.2019 року вказано, що: « ОСОБА_2 , 1964 р.н., за період з 1991р. по 2019р. фактично зареєстрований в АДРЕСА_1 , але проживав в с.Заріччя разом із сім`єї (без реєстрації)», однак не зазначено з якого конкретного часу 1991 року, тобто до 15.04.1991р. чи після 15.04.1991р. проживав за вищевказаною адресою, а тому зазначеною довідкою не можливо встановити факт відсутності проживання ОСОБА_2 станом на 15.04.1991р. Також звернув увагу ОСОБА_1 , що згідно з положеннями статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, а так як ОСОБА_2 жодних позовних вимог у даній справі не пред`явлено, тому позовна давність у даному випадку не застосовується.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 , представника ОСОБА_1 жодним чином висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Мостиського районного суду Львівської області від 27 липня 2020 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Мостиського районного суду Львівської області від 27 липня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 01 березня 2021 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: О.М. Ванівський

Н.П. Крайник