КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 грудня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Інституту металофізики ім. Г.В. Курдюмова Національної академії наук України на рішення Святошинського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Кириленко Т.В. в м. Київ 20 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Інституту металофізики ім. Г.В. Курдюмова Національної академії наук України про поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку.

Позов мотивував тим, що з травня 2011 року перебував у трудових відносинах з відповідачем та згідно наказу № 64-вк від 17 травня 2018 року обіймав посаду провідного наукового співробітника відділу 26 за контрактом строком дії по 10 червня 2021 року. 03 вересня 2020 року засобами поштового зв`язку він отримав повідомлення, за змістом якого дирекція інституту попередила його, що відповідно до наказу від 28 серпня 2020 року № 41-осн.д. «Про оптимізацію структури та штатного розпису інституту» посада, яку займає позивач у відділі, скорочується з 01 листопада 2020 року, в зв`язку з чим він підлягає звільненню за п. 1 ст. 40 КЗпП України, та запропоновано впродовж двомісячного терміну, починаючи з дати реєстрації цього наказу, взяти участь у відборі на конкурсно-кваліфікаційних засадах на вакантні посади у новоствореному відділі металознавства евтектичних і швидко загартованих сплавів. 26 листопада 2020 року засобами поштового зв`язку він отримав від відповідача лист, в якому повідомлялося, що його звільнено 31 жовтня 2020 року у зв`язку із скороченням штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України, до листа додано копію наказу про звільнення № 93-вк від 30 жовтня 2020 року.

Зазначав, що він звільнений повторно, попередньо поновлений на роботі рішенням суду, поновлення на роботі відбулось 10 серпня 2020 року в присутності державного виконавця, однак фактичного ж допущення позивача до його робочого місця та надання йому можливості виконувати свої трудові обов`язки, як 10 серпня 2020 року, так і в день прийняття відповідачем наказу № 93-вк від 30 жовтня 2020 року, не відбулося, позивача з 24 травня 2019 року на територію інституту не пропускали, позивачем чинилися перешкоди з боку керівництва. Друге його звільнення з роботи відбулось по надуманим обставинам, ніякої оптимізації структури і штату в інституті фактично не відбулося, а прийняття оскаржуваного наказу № 93-вк від 30 жовтня 2020 року порушує його конституційне право на працю та вимоги ст. 49-2, 241-1 КЗпП України, в порушення п. 1 ст. 40 КЗпП України відповідачем не було проведено повного розрахунку і не видано позивачу трудової книжки.

На підставі вищевикладеного просив визнати незаконним та скасувати наказ № 93-вк від 28 серпня 2020 року № 41-осн.д «Про оптимізацію структури та штатного розпису Інституту», № 93-к від 31 жовтня 2020 року про звільнення його з посади; поновити ОСОБА_1 з 31 жовтня 2020 року на посаді провідного наукового співробітника відділу кристалізації (26) Інституту металофізики ім. Г.В. Курдюмова НАН України, який працює за контрактом (робота основна) строком дії по 10 червня 2021 року; стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення його на посаді та стягнення середньої заробітної плати за один місяць.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20 травня 2021 року позов задоволено частково, визнано незаконним наказ № 93-вк від 30 жовтня 2020 року, поновлено ОСОБА_1 з 01 листопада 2020 року на посаді, стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 листопада 2020 року по 20 травня 2021 року в розмірі 65730,68 грн. з відрахуванням при виплаті податків та обов`язкових платежів, передбачених законодавством України, в решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто з відповідача судовий збір на користь держави в розмірі 2270 грн. Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітку за один місяць допущено до негайного виконання.

Відповідач Інститут металофізики ім. Г.В. Курдюмова Національної академії наук України (далі - Інститут), не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, просив скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 травня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що суд в оскаржуваному рішенні дійшов висновку, що проведені відповідачем зміни в організаційній структурі Інституту та штатного розкладу є законними і правомірними, а в зв`язку з цим і про наявність законної підстави для звільнення позивача на підставі умов, передбачених ст. 40 КЗпП України.

Вказував, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач начебто мав вакантні посади, але не пропонував їх позивачу. Оскільки після зміни штатного розкладу Інституту відбулось скорочення чисельності працівників, в тому числі і посади позивача, відповідач на підставі ст. 40 КЗпП України видав наказ № 93-к від 30 жовтня 2020 року про звільнення позивача у зв`язку з скороченням штату працівників. На підтвердження відсутності в штатному розкладі Інституту вакантних посад позивач подав суду додаток № 3 до протоколу № 9 засідання Вченої ради Інституту від 27 серпня 2020 року та довідку від 23 березня 2021 року, однак суд ці докази не розглянув, до уваги не взяв, мотиви їх відхилення в рішенні не навів. Таким чином, суд дійшов помилкового та необґрунтованого висновку щодо наявності у відповідача вакантних посад, які не були запропоновані позивачу.

Зазначав, що згідно висновків суду в оскаржуваному рішенні, ст. 42 КЗпП України та «Порядком проведення конкурсу на заміщення посад наукових працівників у наукових установах НАН України» при звільненні у зв`язку з скороченням штату працівників не передбачено проведення конкурсу. Разом із тим, проведення таких конкурсів і не забороняється. Враховуючи, що новий штатний розклад передбачав дві посади провідного наукового співробітника, а попередній три посади, при цьому жоден з претендентів не мав переваг, передбачених ст. 42 КЗпП України, відповідач запропонував шляхом проведення конкурсу визначити кваліфікованих працівників. Таким чином, проведення конкурсу не суперечить ні статуту відповідача, ні чинному законодавстві України, а висновок суду про те, що позивача змушували брати участь у такому конкурсі, є помилковим і не відповідає дійсності.

Не погоджувався з висновками суду, що відповідачем не було дотримано двомісячного терміну при попередженні позивача про наступне звільнення. Враховуючи, що позивач станом на 31 серпня 2020 року був відсторонений від виконання службових обов`язків і не перебував на робочому місці, повідомлення про наступне вивільнення було направлено на його адресу рекомендованим поштовим відправленням 31 серпня 2020 року, що є початком двомісячного терміну. Крім того, якщо позивач вважав, що відповідач порушив строк на його попередження про наступне вивільнення, він міг скористатись своїм правом на оскарження такого порушення, в тому числі і в суді, але в строк, передбачений ст. 233 КЗпП України. Враховуючи, що повідомлення позивач отримав 03 вересня 2020 року, строк на таке оскарження сплив 03 грудня 2020 року, в зв`язку з чим відповідач заявляв клопотання про застосування строку позовної давності.

Вважав, що суд дійшов помилкового висновку про те, що відповідач не дотримав двомісячного строку при попередженні позивача про наступне звільнення, а також не навів у рішенні мотивів, з яких не застосував строку позовної давності в частині попередження позивача про наступне звільнення.

Від імені позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, не підписаний особою, яка його подала, а тому такий відзив не може бути оцінений апеляційним судом.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 про поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем при попередженні позивача про наступне звільнення не було дотримано встановленого законом двохмісячного терміну та не запропоновано позивачу вакантні посади, наявні в установі та відповідні його кваліфікації, в зв`язку з чим позивач підлягає поновленню на роботі зі стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а наказ про звільнення позивача є незаконним.

Суд не вбачав правових підстав для задоволення позову в частині скасування наказу Інституту № 41-осн.д. від 28 серпня 2020 року «Про оптимізацію структури та штатного розпису інституту», оскільки позивачем не доведено допущення з боку відповідача будь-яких порушень при його прийнятті, а також затвердження у подальшому Постановою Бюро Відділення фізики і астрономії НАН України від 10 листопада 2020 року.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що 17 травня 2018 року Інститутом металофізики НАН України та ОСОБА_1 укладений контракт (строковий трудовий договір) про прийняття у відділ кристалізації на посаду провідного наукового співробітника (а. с. 8 - 10).

За умовами п. 17 контракту, цей контракт припиняється: а) після закінчення строку дії контракту; б) за згодою сторін; в) з ініціативи роботодавця до закінчення строку дії контракту у випадках, передбачених законодавством (ст. 40, 41 КЗпП України) та цим контрактом; г) з ініціативи працівника до закінчення строку дії контракту у випадках, передбачених законодавством (ст. 39 КЗпП України) та цим контрактом; д) з інших підстав, передбачених законодавством.

Згідно п. 22 контракту, строк дії контракту з 09 червня 2018 року до 10 червня 2021 року.

На а. с. 79 знаходиться копія наказу Інституту від 17 травня 2018 року № 64-вк по особовому складу, яким ОСОБА_1 зараховано на посаду провідного наукового співробітника відділу 26 на 0,75 ставки від окладу для роботи за контрактом (робота основна) з 09 червня 2018 року по 10 червня 2021 року; підстава - контракт від 17 травня 2018 року та постанови Кабінету Міністрів України від 14 квітня 2004 року № 494, від 31 січня 2001 року № 74.

На а. с. 11 знаходиться копія повідомлення на ім`я ОСОБА_1 про те, що дирекція Інституту, керуючись ст. 49-2 КЗпП України, попереджає, що відповідно до наказу від 28 серпня 2020 року № 41-осн.д «Про оптимізацію структури та штатного розпису Інституту» посада, яку він обіймає у відділі кристалізації, скорочується з 01 листопада 2020 року, в зв`язку з чим він підлягає звільненню за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією відділу; запропоновано впродовж двохмісячного терміну, починаючи з дати реєстрації цього наказу, взяти участь у відборі на конкурсно-кваліфікаційних засадах на вакантні посади у новоствореному відділі металознавства евтектичних і швидкозагартованих сплавів.

На а. с. 14 знаходиться копія листа Інституту від 30 жовтня 2020 року на ім`я ОСОБА_1 , яким повідомлено, що ОСОБА_1 звільнений 31 жовтня 2020 року у зв`язку з скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (копія наказу додається) та повідомлено про необхідність терміново з`явитися до відділу кадрів для отримання трудової книжки.

На а. с. 12 - 13 знаходиться конверт, відправлений 31 серпня 2020 року, та роздруківка трекінгу відстеження поштового відправлення, згідно якого відправлення вручене 03 вересня 2020 року.

На а. с. 15 знаходиться копія наказу Інституту № 93-вк по особовому складу від 30 жовтня 2020 року, згідно якого звільнено ОСОБА_1 - провідного наукового співробітника відділу кристалізації з 31 жовтня 2020 року у зв`язку з скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку та компенсації за невикористану відпустку. Підстава: наказ від 28 серпня 2020 року № 41-осн.д. та витяг з протоколу засідання профспілкового комітету від 28 жовтня 2020 року № 13.

На а. с. 16 - 17 знаходиться конверт, відправлений 30 жовтня 2020 року, та роздруківка трекінгу відстеження поштового відправлення, згідно якого відправлення вручене 26 листопада 2020 року.

На а. с. 18 - 25 знаходиться копія статуту Інституту металофізики ім. Г.В. Курдюмова НАН України, згідно п. 1.1, 1.2 якого Інститут є державною бюджетною неприбутковою науковою установою, яка заснована на державній власності, перебуває у віданні НАН України і входить до складу Відділення фізики і астрономії НАН України.

Згідно п. 2.2.15 статуту, Інститут розробляє структуру та штатний розпис у межах наявних коштів і затверджує його в установленому в НАН України порядку.

Згідно розділу ІІІ статуту, структуру Інституту розробляє дирекція, її розглядає вчена рада та затверджує ВФА НАН України. Основною структурною одиницею Інституту є науковий підрозділ, основним завданням якого є провадження наукової, науково-технічної чи науково-організаційної діяльності, у штаті цього підрозділу посади наукових працівників становлять не менш як 50 відсотків.

На а. с. 30 знаходиться роздрукований скріншот веб-сторінки Інституту, датований 26 грудня 2020 року, згідно якого до складу наукових підрозділів Інституту входить відділ кристалізації (26).

На а. с. 31 знаходиться роздрукований скріншот веб-сторінки Інституту, датований 26 грудня 2020 року, згідно якого наведено перелік учасників та переможців конкурсу, затверджений наказом директора ІМФ ім. Г.В. Курдюмова НАН України від 04 листопада 2020 року № 50, згідно якого конкурс оголошувався на вакантні посади у відділі металознавства евтектичних і швидкозагартованих сплавів (серед яких дві посади провідного наукового співробітника).

На а. с. 32 знаходиться копія довідки Інституту про середню заробітну плату ОСОБА_1 від 20 вересня 2019 року.

На а. с. 52 знаходиться копія витягу з Протоколу № 9 засідання Вченої ради від 27 серпня 2020 року Інституту, яким затверджено зміни в організаційній структурі, представлені в проєкті наказу (додаток 3).

На а. с. 53 знаходиться копія постанови Бюро відділення фізики і астрономії НАН України від 10 листопада 2020 року, протокол № 6, якою у зв`язку зі змінами у структурі Інституту металофізики ім. Г.В. Курдюмова НАН України затверджено структуру цього інституту згідно з додатком. Підстава: клопотання ІМФ ім. Г.В. Курдюмова НАН України від 09 листопада 2020 року № 61-98, рішення Вченої ради від 27 серпня 2020 року, протокол № 9.

На а. с. 64 - 67 знаходиться копія наказу Інституту від 28 серпня 2020 року № 41осн.діял., прийнятого на підставі рішень Вченої ради Інституту від 16 липня 2020 року (протокол № 8), від 27 серпня 2020 року (протокол № 9), а також рішень комісії з питань оптимізації структури та штатного розпису Інституту від 13 серпня 2020 року (протокол № 1) та 26 серпня 2020 року (протокол № 2) згідно якого наказано провести І етап реорганізації структури інституту, зокрема з 02 листопада 2020 року шляхом ліквідації відділу кристалізації № 26 із наявним переліком посад: завідувача відділу - 1, провідного наукового співробітника - 1,2, старшого наукового співробітника - 1,6, наукового співробітника - 3,45, молодшого наукового співробітника - 4,4, провідного інженера - 2,4, інженера - 1, техніка - 1, налагоджувальника-монтажника випробувального устаткування ВКР, ОВР - 1, та лабораторії евтектичних сплавів (№ 59) із наявним переліком посад: завідувача лабораторії - 1, провідного наукового співробітника - 1, старшого наукового співробітника - 3, провідного інженера - 2, техніка - 1, і створення відділу металознавства евтектичних і швидкозагартованих сплавів із введенням наступних штатних одиниць (за базовим кількісним складом по посадах): завідувача відділу - 1, провідного наукового співробітника - 2, старшого наукового співробітника - 4, наукового співробітника - 5,25, молодшого наукового співробітника - 2, провідного інженера - 2, інженера - 1, техніка - 2, ВКР - 1.

На а. с. 80 - 90 знаходиться копія рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 грудня 2019 року в справі № 759/13197/19, яким визнано незаконними та скасовано накази Інституту про оголошення ОСОБА_1 догани та звільнення, ОСОБА_1 поновлено на посаді з 21 червня 2019 року, скасовано запис у трудовій книжці ОСОБА_1 про підстави звільнення, стягнуто з Інституту на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу 61381,64 грн.; копія постанови Київського апеляційного суду від 24 червня 2020 року, якою змінено рішення суду першої інстанції шляхом виключення з резолютивної частини рішення суду посилання на скасування наказів та щодо скасування запису у трудовій книжці ОСОБА_1 «Звільнений за п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення».

На а. с. 63 знаходиться довідка Інституту від 22 березня 2021 року № 61-208, якою підтверджено, що станом на момент звільнення ОСОБА_1 31 жовтня 2020 року, як і станом на момент видачі даної довідки 22 березня 2021 року вакантних посад, які б відповідали кваліфікації або посаді ОСОБА_1 , не існує.

У відзиві на позовну заяву від 24 лютого 2021 року Інститутом заявлено клопотання щодо застосування строку позовної давності (а. с. 49).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно із ст. 3 КЗпП України передбачає, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ст. 2, 36, 40, 41 КЗпП України право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством.

Виходячи з вищенаведених норм, у справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці.

Відповідно до п. 1 ч. 1 та ч. 2 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника. Реалізація зазначеного обов`язку повинна відбуватися з урахуванням принципу рівності трудових прав громадян і не може бути обумовлена виключно розсудом роботодавця.

Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

При звільненні працівників з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП, власник або уповноважений ним орган повинні дотримуватися наступного порядку, встановленого чинним законодавством про працю: персонально попередити працівника про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці (ч. 1 ст. 49-2 КЗпП), виплатити працівникові вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку (ч. 1 ст. 44 КЗпП), запропонувати за умови наявності працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації (ч. 3 ст. 49-2 КЗпП).

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Згідно із пунктом третім статті 64 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Частиною другою ст. 65 Господарського кодексу України передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства.

При цьому саме втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України.

Суди при розгляді спору про поновлення працівника на роботі зобов`язані лише перевірити наявність підстав для звільнення (чи мало місце скорочення чисельності або штату працівників), але вони не наділені повноваженнями обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення» вакансією є вільна посада (робоче місце), на яку може бути працевлаштована особа.

Відповідно до статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Частини друга, третя статті 42 КЗпП України визначають обставини, які мають враховуватись в разі вирішенні питання про залишення на роботі працівника при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації.

При вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у частині другій статті 42 КЗпП України.

При визначенні працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці використовуються ознаки, які в сукупності характеризують виробничу діяльність працівників: наявність певної освіти, стаж і досвід роботи, ставлення до роботи, якість виконуваної роботи тощо.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

В зв`язку із вищевикладеним судом першої інстанції здійснено належну і всебічну оцінку доказів, наявних в матеріалах справи, і зроблено правомірний висновок, з яким погоджується апеляційний суд, що відповідач не виконав вимоги ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України та не пропонував позивачу вакантні посади, що були наявні у державній установі та відповідають його кваліфікації.

Доводи апеляційної скарги, що проведені відповідачем зміни в організаційній структурі Інституту та штатного розкладу є законними, висновків суду першої інстанції в наведеній частині не спростовують, оскільки самі по собі зміни в організаційній структурі не звільняють відповідача від обов`язку звільнення працівників лише з підстав та в порядку, передбачених законодавством.

Спростовуються доказами, наявними в матеріалах справи, доводи апеляційної скарги про відсутність вакантних посад, що, на думку відповідача, підтверджується наданими ним додатком № 3 до протоколу № 9 засідання Вченої ради Інституту від 27 серпня 2020 року та довідкою від 23 березня 2021 року.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. ст. 77 - 80 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апеляційний суд враховує, що згідно наказу Інституту від 28 серпня 2020 року № 41 осн. діял., в зв`язку з ліквідацією відділу кристалізації (№ 26) та лабораторії евтектичних сплавів (№ 59) було утворено відділ металознавства евтектичних і швидкозагартованих сплавів із введенням штатних одиниць, з введенням штатних одиниць, в тому числі, провідного наукового співробітника - дві одиниці, тобто посади, яку до звільнення займав позивач ОСОБА_1 (а. с. 66).

Докази пропонування позивачу зазначених посад в новоутвореному відділі як вакантних в матеріалах справи відсутні.

Враховуючи, що ОСОБА_1 обіймав посаду провідного наукового співробітника, він міг претендувати на зазначені посади, а тому призначивши на ці посади інших кандидатів без попереднього проведення оцінки його кваліфікації та продуктивності праці, відповідач не дотримав трудових прав позивача.

Виходячи із вищевикладеного, наказ Інституту від 28 серпня 2020 року № 41 осн. діял. (наданий відповідачем як додаток до протоколу № 9 від 27 серпня 2020 року, а. с. 62, 64), на який відповідач в апеляційній скарзі посилався як на доказ відсутності вакантних посад, не спростовує, а навпаки підтверджує висновки суду першої інстанції про звільнення позивача з порушенням вимог трудового законодавства.

З урахуванням наведеного, судом першої інстанції також було обґрунтовано відхилено довідку Інституту від 23 березня 2021 року (а. с. 63) про відсутність вакантних посад, як таку, що виготовлена відповідачем після звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом і таку, що не узгоджується з іншими доказами, наявними в матеріалах справи.

Також судом першої інстанції надано належної правової оцінки доводам відповідача, що в зв`язку з наявність двох посад замість трьох у ліквідованому відділі, в зв`язку з чим позивачу пропонувалось взяти участь у конкурсному відборі на вказані посади.

Так, на а. с. 26 - 29 знаходиться копія Порядку проведення конкурсу на заміщення вакантних посад наукових працівників у наукових установах НАН України, затвердженого розпорядженням Президії НАН України від 04 жовтня 2018 року № 553, згідно п. 2 якого конкурс проводиться у разі звільнення наукового працівника на підставах, передбачених законодавством; уведення нової посади наукового працівника до штатного розпису наукової установи в установленому порядку; припинення (закінчення строку) трудового договору (контракту).

Згідно п. 3 Порядку, у разі реорганізації або ліквідації наукових підрозділів у науковій установі або за результатами атестації наукового працівника на відповідність займаній посаді переведення наукового працівника на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду наукового працівника, крім посади керівників новоутворених наукових підрозділів, здійснюється без проведення конкурсу.

Отже, Порядком проведення конкурсу на заміщення вакантних посад наукових працівників у наукових установах НАН України прямо передбачено, що у разі реорганізації або ліквідації наукових підрозділів у науковій установі переведення наукового працівника на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду наукового працівника здійснюється без проведення конкурсу.

Враховуючи наведене, не ґрунтуються на вимогах закону і фактичних обставинах справи, а лише на власній інтерпретації Порядку № 553 та ст. 42 КЗпП України, доводи відповідача в апеляційній скарзі, що при звільненні у зв`язку з скороченням штату працівників проведення конкурсу на заміщення вакантних посад жодним правовим актом не забороняється.

При цьому суд першої інстанції правильно встановив, що повідомлення про наступне вивільнення, направлене Інститутом позивачу, не містило відомостей про проведення конкурсно-кваліфікаційних заходів з метою встановлення переважного права на залишення на роботі відповідно до ч. 1 ст. 42 КЗпП України в зв`язку з обмеженою кількістю вакантних посад.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо помилковості висновку суду про те, що позивача змушували брати участь в конкурсі, як такі, що перекручують зміст рішення суду першої інстанції, оскільки в оскаржуваному судовому рішенні такі висновки відсутні.

Крім того, встановивши, що позивач отримав повідомлення про скорочення його посади 03 вересня 2020 року, що підтверджується трекінгом відстеження отримання поштового відправлення № 440, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що звільнення ОСОБА_1 з роботи наказом відповідача № 93-вк від 30 жовтня 2020 року з 31 жовтня 2020 року свідчить про недотримання відповідачем положень частини першої статті 49-2 КЗпП України.

Аналогічні правові висновки щодо визначення строку, з якого розпочинається двомісячний термін попередження про наступне вивільнення, викладені в постанові Верховного Суду від 14 липня 2021 року в справі 756/7311/20 (провадження № 61-4739св21), відтак апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані та неспроможні доводи апеляційної скарги, що повідомлення про наступне вивільнення було направлено відповідачем 31 серпня 2020 року, і що саме ця дата є початком двомісячного терміну, встановленого ст. 49-2 КЗпП України.

Крім того, апеляційний суд враховує, що відповідач в апеляційній скарзі помилково вважає початком перебігу строку для звернення до суду, встановленого ст. 233 КЗпП України, день отримання позивачем повідомлення про наступне вивільнення, і тривалість цього строку - три місяці, оскільки ст. 233 КЗпП України чітко встановлено, що у справах про звільнення, до яких відноситься і даний спір, працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, що ОСОБА_1 і було зроблено.

В зв`язку із вищевикладеним, оскільки судом першої інстанції встановлено, що позивач отримав повідомлення про його звільнення разом із копією наказу № 93-вк від 30 жовтня 2020 року 26 листопада 2020 року, а з позовом до суду звернувся засобами поштового зв`язку 26 грудня 2020 року, тобто в межах місячного строку з дня вручення копії наказу про звільнення, передбаченого ст. 233 КЗпП України, відтак не ґрунтуються на вимогах закону та спростовуються змістом судового рішення доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не наведено в рішенні мотивів незастосування строку позовної давності при розгляді позову.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, встановивши, що звільнення ОСОБА_1 відбулось з порушенням норм трудового права, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про поновлення його на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 65731,52 грн. за період з 01 листопада по 20 травня 2021 року, що відповідає ст. 116, 235 КЗпП України та ст. 27 Закону України «Про оплату праці», за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

При цьому судом першої інстанції застосовано надану відповідачем довідку від 20 вересня 2019 року про середню заробітну плату, згідно якої середньоденний розмір заробітної плати ОСОБА_1 становить 483,32 грн. (а. с. 32).

Апеляційний суд приймає до уваги, що заперечень щодо висновків суду першої інстанції в частині розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу і періоду такого нарахування апеляційна скарга не містить взагалі, контррозрахунку відповідачем не надано.

Апеляційний суд також враховує, що рішення суду першої інстанції не спростоване доводами апеляційної скарги і не оскаржене позивачем в частині відмови в позові про визнання незаконним наказу від 28 серпня 2020 року № 41-осн.д. «Про оптимізацію структури та штатного розпису інституту», а також щодо скасування наказу від 30 жовтня 2020 року № 93-вк про звільнення ОСОБА_1 , а отже в зазначеній частині не є предметом апеляційного перегляду.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Інституту металофізики ім. Г.В. Курдюмова Національної академії наук України залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 23 грудня 2021 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.