Справа № 534/1357/20
Провадження 2/534/145/21
КОМСОМОЛЬСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2021 рокум. Горішні Плавні

Суддя Комсомольського міського суду Полтавської області Морозов В.Ю., за участю секретарів судового засідання Ворошило І.О., Деркач І.В., відповідача ОСОБА_1 , його представника адвоката Мілінського І.М., розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 , про стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі також Позивач) звернулась до суду із зазначеним позовом до відповідача, в якому прохала суд стягнути з ОСОБА_1 (далі також Відповідач), на користь позивача у цій справі щомісячно аліменти на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/6 частини від усіх видів його заробітку (доходу), починаючи стягнення з дня подачі позову і до досягнення 23-річного віку.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача, їх представників.

ОСОБА_2 зазначила як підстави позову, що відповідач є батько повнолітньої дитини ОСОБА_4 . Шлюб між Позивачем та Відповідачем розірвано рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 26.07.2017 у справі № 534/983/17.

ОСОБА_4 проживає разом з матір`ю ОСОБА_2 , продовжує навчатись з 01.09.2018 по 30.06.2022, стипендію не отримує.

До досягнення повноліття ОСОБА_4 батько, він же відповідач у цій справі, сплачував аліменти, у добровільному порядку після досягнення повноліття ОСОБА_4 не надає матеріального забезпечення, хоча може її надавати, оскільки отримує щомісячно у середньому 15000 грн., розмір аліментів на двох доньок щомісячно становить 5000 грн., є молодою працездатною людиною, не має інвалідності, на утриманні нікого не має.

Позивач працює у ТОВ «Фірма «Адіс» та отримує дохід 4 730 грн. щомісячно.

Крім того, позивач посилається на приписи ЦК України, СК України.

Позовна заява містить поряд з викладеними інші правові підстави, які суд враховує, ухвалюючи рішення у справі.

Вищевикладене підтримано представником позивача (адвокатом Бойченко Г.В.) у судових засіданнях.

У відзиві на позовну заяву відповідач позов не визнав, просив суд відмовити у його задоволенні з наступних підстав.

Поряд з посиланням на вимоги законодавства України, відповідач зазначив, що насправді спільна дочка, ОСОБА_4 , навчається на 3 курсі заочної форми навчання за кошти фізичних, юридичних осіб відповідно до довідки, виданої Політехнічним коледжом Кременчуцького національного університету імені Михайла Остроградського, № 652 від 15.12.2020, а, отже, у вільний від навчання час може самостійно заробляти на життя гроші.

Позивач не надала суду доказів, що підтверджують оренду нею квартири АДРЕСА_1 у ОСОБА_5 та сплату житлово-комунальних послуг, оскільки платником вказаний саме він, а не позивачка.

Встановлені судом фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин.

Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 26.07.2017, яке набрало чинності 08.08.2017, у справі № 534/983/17 розірвано шлюб, зареєстрований 20.10.2001 у Відділі реєстрації актів громадянського стану Комсомольського міського управління юстиції у Полтавській області, актовий запис за № 325 між Позивачем та Відповідачем.

Відповідно до завіреної копії довідки Політехнічного коледжу Кременчуцького національного університету імені Михайла Остроградського № 232 від 05.08.2020 ОСОБА_3 навчається на 3 курсі денного відділення Політехнічного коледжу Кременчуцького національного університету імені Михайла Остроградського, термін навчання: з 01.09.2018 до 30.06.2022, зарахованого до цього навчального закладу 30.07.2018.

Згідно з завіреної копії довідки указаного вузу ОСОБА_3 № 236 від 07.08.2020 навчається безоплатно, стипендія з 01.02.2020 по 31.07.2020 не нараховувалась і не отримувалась.

Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 26.07.2017, яке набрало чинності 08.08.2017, у справі № 534/982/2017 стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_6 , ОСОБА_7 у розмірі 1/3 частки заробітку (доходу) щомісячно, але на менше встановленого законом мінімального розміру аліментів на одну дитину, починаючи з 27.06.2017 і до досягнення дітьми повноліття.

Позивач працює у ТОВ «Фірма «Адіс» та отримує дохід 4 730 грн. щомісячно з лютого до липня 2020 року включно, про що свідчить завірена копія довідки за підписом директора ТОВ «Фірми «Адіс», головного бухгалтера цього підприємства № 28 від 25.08.2020.

Відповідач ОСОБА_1 працює оглядачем-ремонтником вагонів ПрАТ «Полтавський гірничо-збагачувальний комбінат», отримав доход з травня до жовтня 2020 включно 85 021, 89 грн., тобто у середньому 14 170,31 грн. в місяць, про що свідчить довідка вказаного підприємства від 03.11.2020 за № 23.

З 03.09.2020 ОСОБА_4 навчається на 3 курсі заочної форми навчання за кошти фізичних та юридичних осіб згідно із завіреної копії довідки Політехнічного коледжу Кременчуцького національного університету імені Михайла Остроградського № 652 від 15.12.2020 у цьому ж навчальному закладі.

Судовим наказом Комсомольського міського суду Полтавської області від 08.02.2018 у справі № 534/74/18 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_8 аліменти на утримання неповнолітнього сина у розмірі ј частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше встановленого законодавством мінімального розміру аліментів для дитини відповідного віку.

У кв. АДРЕСА_2 зареєстровано Позивача, Відповідача, їх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_9 , про що свідчить довідка сектору з питань реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету Горішньоплавнівської міської ради Полтавської області № 20-22/13151 від 17.12.2020.

Позивач, її доньки ОСОБА_4 , ОСОБА_10 не проживають з червня 2017 року у вищевказаній квартирі (акт КЖРЕП № 1 від 18.01.2021).

Позивач проживає за адресою: АДРЕСА_3 з 25.12.2017 (акт КЖРЕП № 1 від 18.01.2021).

Позивач має у приватній власності Ѕ частину двокімнатної квартири АДРЕСА_2 , вселена у цю квартиру разом з згаданими вище дочками, про що свідчить заочне рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 18.11.2020 у справі № 534/1889/19, яке набрало чинності 24.12.2020.

Квитанції про сплату комунальних послуг у кв. АДРЕСА_4 є доказом того, що сплачує ці послуги ОСОБА_11 .

Оцінка наведених учасниками справи аргументів, норми права, які застосував суд та мотиви їх застосування.

Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, враховуючи, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили, дійшов наступник висновків.

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Стаття 198 СК України передбачає, що батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

Стаття 199 СК України регламентує обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання:

«1. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

2. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.

3. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання».

Стаття 200 СК України передбачає, що суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

У постанові від 13.04.2021 у справі № 308/4214/18 Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду висловив правову позицію у справі про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, що продовжує навчання, яка полягає у наступному.

Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 СК України).

Статтею 199 СК України передбачено обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Відповідно до статті 182 СК України у редакції, чинній на час вирішення справи судами попередніх інстанцій, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).

Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.

При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.

Також при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Судом установлено, що ОСОБА_4 , яка є дочкою Позивача та Відповідача, на день звернення до суду з позовом не досягла 23 років, продовжувала навчання, не працювала, не була заміжньою. У період з 01.09.2018 до 03.09.2020 ОСОБА_4 навчалась на денній формі навчання, а з 03.09.2020 навчається на заочній формі навчання. Ураховуючи дату пред`явлення позову до суду, 22.09.2020, ОСОБА_4 мала та має можливість працевлаштуватися та одержувати певний дохід.

З Відповідача стягуються аліменти ще на двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_12 (1/4 частки) , ОСОБА_10 (1/3 частки), тобто 3 542,58 грн. та 4 723,44 грн. відповідно, разом 8 266,02 грн., виходячи з середньомісячного доходу Відповідача у розмірі 14 170,31 грн. Відповідач зобов`язаний сплачувати комунальні послуги стосовно квартири АДРЕСА_5 становить 2 361,72 грн. Тобто навіть без урахування обов`язку сплати комунальних послуг, припускаючи вищевказані витрати Позивача, то після відрахувань у нього залишиться 3542,57 грн. = 14 170,31 грн. -10 627,74грн. (4 723,44 грн+3 542,58 грн.+2361,72 грн.). Ця сума грошових коштів вкрай недостатня для особистого забезпечення життєдіяльності Відповідача з розрахунком на один місяць.

Платежі за комунальні послуги у житлі, де фактично проживає Позивач, сплачуються іншою особою, участь Позивача у сплаті цих витрат не доведено. Позивачем і Відповідачем не сплачуються комунальні послуги стосовно квартири АДРЕСА_2 , де Позивач є співвласником з Відповідачем.

Позивач не обґрунтував доказами, чому він просить стягнути з Відповідача саме 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходу), починаючи з дня подачі позову і до досягнення ОСОБА_4 23 років. Не враховано та не надано доказів вартості підручників, проїзду до навчального закладу, у якому навчається ОСОБА_4 , проживання за місцем його знаходження, іншого, пов`язаного з витратами на забезпечення учбового процесу та життєвих людських потреб.

Відповідач можливості надавати утримання, яке є предметом спору у цій справі, об`єктивно не має.

За таких обставинах суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Щодо судових витрат Відповідача на правову допомогу суд враховує наступне.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України). Згідно з положенням пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Це підтверджується і такими нормами ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц.

У матеріалах справи (а.с. 98) міститься квитанція про те, що адвокат Мілінський І.М. отримав гонорар у розмірі 4 000 грн. від Відповідача, за відрядження не отримував. Позивач є людиною, яка має відносно невеликий дохід щомісячно за свою роботу.

Таким чином, враховуючи дійсність витрат на правову допомогу, необхідність, розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи, суд вважає частково задовольнити клопотання адвоката Мілінського І.М, а саме на 2000 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4,5,10-13,76-81,89, 264-265 ЦПК України, ст. 182, 198, 199, 200 СК України, ст.16, ЦК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання, - відмовити.

Клопотання відповідача ОСОБА_1 , щодо покладення судових витрат на позивача у виді витрат на правову допомогу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у вигляді витрат ОСОБА_1 на правову допомогу у розмірі 2 000 (дві тисячі) гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Полтавського апеляційного суду через Комсомольський міський суд Полтавської області.

Відповідно до пункту 3 розділу XII "Прикінцеві положення" Цивільно процесуального кодексу України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Повне ім`я позивача: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_6 ;
Повне ім`я відповідача: Третя особа: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_7 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса проживання: АДРЕСА_6 .

Суддя В.Ю. Морозов