Справа № 756/7162/13-ц
Провадження № 4-с/756/48/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2021 року місто Київ

Оболонський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Ткач М.М.,

за участі секретаря судового засідання - Бондаренко Н.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Гіль Н.В. на рішення та дії Головного державного виконавця Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Рудьковської О.С., стягувач: ОСОБА_2 ,

УСТАНОВИВ:

Скаржник ОСОБА_1 звернувся до суду через свого представника зі скаргою на рішення та дії головного державного виконавця Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Рудьковської О.С. у виконавчому провадженні №42537657.

В обґрунтування скарги, зокрема, зазначено, що у провадженні головного державного виконавця Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Рудковської О.С. перебуває виконавче провадження № 42537657 з примусового виконання виконавчого листа № 2/756/3121/2013, виданого Оболонським районним судом м. Києва 27.02.2014 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21.05.2013 і до досягнення дитиною повноліття. 26.03.2014 державним виконавцем Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м.Києва було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження. 23.11.2020 представник ОСОБА_1 - Гіль Н.В. звернулась із заявою до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про скасування арешту майна, у зв`язку зі сплатою боргу по аліментах та відсутністю заборгованості по щомісячних платежах. 13.12.2020 представником ОСОБА_1 - Гіль Н.В. було отримано лист головного державного виконавця Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Рудьковської О.С. від 09.12.2020, за змістом якого в знятті арешту з майна було відмовлено.

Посилаючись на те, що заборгованість по аліментам відсутня, скаржник вважає, що дії державного виконавця щодо відмови в знятті арешту з майна, що належить скаржнику на праві власності безпідставними та незаконними, тому просить суд визнати неправомірними дії головного державного виконавця Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Рудьковської О.С. щодо відмови в скасуванні арешту на майно, а саме на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що на праві власності належить ОСОБА_1 та зобов`язати головного державного виконавця Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Рудьковську О.С. або іншу уповноважену посадову особу Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в порядку встановленому Законом України «Про виконавче провадження» вчинити відповідні дії, спрямовані на скасування арешту на майно, а саме на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що на праві власності належить ОСОБА_1 , у вигляді винесення відповідної постанови.

Ухвалою Оболонського районного суду міста києва від 18.01.2021 відкрито провадження за скаргою боржника.

12.02.2021 на адресу Державної установи «Бердичівський виправний центр» (№108) було направлено запит. Відповідь на запит до суду не надійшла.

22.02.2021 на адресу суду від стягувача ОСОБА_2 надійшли письмові пояснення по скарзі, у яких стягувач просить суд відмовити у задоволенні скарги боржника.

26.02.2021 на електронну адресу суду від представника ОСОБА_1 - Гіль Н.В. надійшла заява, у якій вона повідомляє, що підтримує у повному обсязі подану скаргу та просить її задовольнити, при цьому, просить розглядати справу за її відсутності.

26.02.2021 на адресу суду від головного державного виконавця Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Рудьковської О.С. надійшли копії матеріалів виконавчого провадження №42537657.

Розглянувши клопотання представника ОСОБА_1 - Гіль Н.В. у частині розгляду скарги за її відсутності, суд прийшов до висновку його задовольнити, оскільки неявка представника ОСОБА_1 - Гіль Н.В. не перешкоджає розгляду скарги.

Головний державний виконавець Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Рудьковська О.С. у засідання суду не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду скарги.

Стягувач в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду скарги.

Суд ухвалив розглядати скаргу за відсутності її учасників.

Згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали скарги, копії матеріалів виконавчого провадження № 42537657, суд встановив такі обставини.

Статтею 4 Цивільного процесуального кодексу (далі -ЦПК України) передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до приписів ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Судом установлено, що заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 04.10.2013 було стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21.05.2013 і до досягнення дитиною повноліття.

На виконання вищезазначеного рішення було видано виконавчий лист №2/756/3121/2013 .

Відповідно до вищезазначеного виконавчого листа №2/756/3121/2013 виконувати його необхідно до настання повноліття дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а отже до ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» ( у редакції яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених Законом. У разі відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом про стягнення періодичних платежів, строк для самостійного виконання рішення не надається.

Відповідно до ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатись державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження виноситься державним виконавцем не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку на самостійне виконання рішення ( якщо така постанова не виносилась під час відкриття виконавчого провадження) та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна.

Як убачається із матеріалів скарги, постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції від 17.03.2014 було відкрите виконавче провадження №42537657 з примусового виконання виконавчого листа № 2/756/3121/2013, виданого Оболонським районним судом м. Києва 27.02.2014 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21.05.2013 і до досягнення дитиною повноліття.

26.03.2014 державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції з метою забезпечення виконання рішення суду було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, відповідно до якої накладено арешт на все майно ОСОБА_1 та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна яке йому належить.

Слід зазначити, що постанова від 26.03.2014 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, відповідно до якої накладено арешт на все майно ОСОБА_1 та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна яке йому належить, не була оскаржена ОСОБА_1 .

Згідно довідки -розрахунку заборгованості від 23.12.2020 складеної головним державним виконавцем Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Рудьковською О.С. заборгованість ОСОБА_1 , згідно з виконавчим листом №2/756/3121/2013 від 27.02.2014 виданим Оболонським районним судом м.Києва, станом на 23.12.2020 відсутня (т.3 а.с.94-99).

23.11.2020 представник ОСОБА_1 - Гіль Н.В. звернулась із заявою до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про скасування арешту майна, у зв`язку зі сплатою боргу по аліментах та відсутністю заборгованості по щомісячних платежах.

Листом від 09.12.2020 головним державним виконавцем Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Рудьковською О.С. було відмовлено представнику ОСОБА_1 - Гіль Н.В. у скасуванні арешту майна боржника, посилаючись на ч.4 п.7 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження".

З аналізу вимог статті 447 ЦПК України вбачається, що під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою на рішення, дію або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, яким порушено їхні права чи свободи.

За таких обставин, задоволенню підлягає лише скарга на рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, за умови, що судом встановлено, що оскаржувані рішення, дія чи бездіяльність державного виконавця порушують права чи свободи скаржника.

Так, як убачається із матеріалів виконавчого провадження, станом на момент звернення до суду зі скаргою, у боржника відсутня заборгованість зі сплати аліментів на утримання сина, проте обтяження у вигляді арешту нерухомого майна продовжують існувати.

Водночас, слід зазначити, що судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що боржник відбуває покарання у місцях позбавлення волі, постійно етапується до установ виконання покарань.

Відповідно до звітів про здійснені відрахування та виплат за 2018-2020 роки наданих ДУ «Менська виправна колонія (№91) із доходу ОСОБА_1 проводили стягнення, на підставі постанов державного виконавця про звернення стягнення на його доходи, однак після утримання податків, розмір утримання становив менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, тоді як згідно пункту 2 статі 182 Сімейного кодексу України (зі змінами), мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Крім того, у частині звітів про здійснені відрахування та виплат за 2018-2020 роки наданих ДУ «Менська виправна колонія (№91), відсутня інформація про отримання ОСОБА_1 будь-якого доходу.

Вказане свідчить про відсутність постійного доходу у боржника.

Слід зазначити, що у травні 2018 року нерухоме майно ОСОБА_1 яке належало йому на праві власності , а саме: 27/400 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 95,8 кв.м, житловою площею 47,5 кв.м було реалізовано, отримана сума коштів, була перерахована у рахунок погашення аліментів по виконавчому листу №2/756/3121/2013.

Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження починаючи з 2019 від ОСОБА_1 на розрахунковий рахунок виконавчої служби почали надходити кошти у рахунок погашення аліментів по виконавчому листу №2/756/3121/2013.

Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що арешт на майна являється дієвим способом, який спонукає боржника виконувати рішення суду про стягнення з нього аліментів.

При цьому, слід звернути увагу на те, що довгий проміжок часу (2015-2019роки) у боржника була наявна заборгованість зі сплати аліментів, що дає підстави вважати про можливість виникнення заборгованості в майбутньому.

За змістом положень частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження». Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження виконавче провадження», як завершальна стадія судового провадження, та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов`язки суб`єктів матеріальних правовідносин цивільної справи.

Отже, завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом, тому перевірка вчинення таких дій державним виконавцем є фактичною перевіркою дотримання положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду й належного виконання рішення суду.

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» законодавцем встановлені виключні випадки у виконавчому провадженні в яких державний виконавець знімає арешт з усього майна боржника.

Порядок зняття арешту з майна боржника регламентований статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Так, частиною 4 статті 59 зазначеного вище Закону визначено, що арешт з майна боржника знімається у разі:

1)отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2)надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів , стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

4)наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

5)відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

7)погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8)отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;

9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону.

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду (ч.5 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження»).

Беззаперечно до п. 7 ч.4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» арешт з майна боржника знімається у випадку погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, але якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.

Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що арешт коштів боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення, за відсутності в матеріалах справи даних щодо іншого способу забезпечення виконання рішення суду.

Таким чином, підставою для зняття арешту з майна боржника згідно п.7 ч.4 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» є одночасне настання двох юридичних фактів - погашення заборгованості та можливість забезпечення виконання судового рішення в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.

Наведені норми чітко регламентують підстави, із настанням яких, законодавець пов`язує обов`язок державного виконавця зняти арешт з майна боржника.

Суд зазначає, що сам по собі факт погашення заборгованості з аліментів боржником не є ще відповідно до положень ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставою для зняття арешту з майна виконавцем.

Отже, законом передбачена умова, відсутність якої унеможливлює зняття арешту з майна боржника, а саме можливість забезпечення виконання рішення в інший спосіб.

Відповідно дост.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст.81ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У той же час, суду не було надано доказів щодо того, що виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.

Будь-яких інших даних про можливість забезпечення виконання рішення в інший спосіб в матеріалах справи не міститься.

Таким чином, враховуючи обов`язковість виконання рішення суду, а також категорію справи щодо стягнення аліментів, та приймаючи до уваги, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення, суд вважає, що на даний час виконання рішення не може бути забезпечено в інший спосіб.

За таких обставин, оскільки боржником не надано суду жодних доказів того, що виконання рішення суду про стягнення з нього аліментів, яке підлягатиме примусовому виконанню ще 8 років, може бути забезпечено в будь-якій інший спосіб, враховуючи мінливий характер роботи боржника, який не забезпечує 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, суд доходить до висновку, що державний виконавець діяв у межах своїх повноважень, наданих йому Законом України "Про виконавче провадження", правомірно відмовляючи боржнику у виконавчому провадженні у знятті арешту з майна боржника, відсутні також і підстави, для зобов`язання державного виконавця вчиняти дії спрямовані на скасування арешту на майно боржника.

Відповідно до ч.3 ст. 451 ЦПК України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Таким чином, доводи скаржника не знайшли свого підтвердження, тому підстави для задоволення скарги відсутні.

Ураховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимог скарги у повному обсязі.

Керуючись ст. 4, 5, 76-81, 258-260, 354, 450-451 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Гіль Н.В. на рішення та дії Головного державного виконавця Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Рудьковської О.С., стягувач: ОСОБА_2 .

Ухвалу суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Оболонський районний суд міста Києва шляхом подання апеляційної скарги, протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст ухвали суду складено 02 березня 2021 року.

Суддя М.М. Ткач