1Справа № 335/3908/21 2/335/1812/2021
06 грудня 2021 року м. Запоріжжя
Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Крамаренко І.А., за участю секретаря судового засідання Деркач А.А., позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Дерев`янко І.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні, у залі суду, у порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу про припинення трудового договору (контракту), зміну запису у трудовій книжці, стягнення утриманої заробітної плати, відшкодування моральної шкоди, -
Позов обґрунтовано наступним.
З 01.09.2020 позивач перебувала у трудових відносинах з Відповідачем. Позивач була прийнята на роботу продавцем непродовольчих товарів у магазині одягу « ІНФОРМАЦІЯ_1 » у АДРЕСА_1 , та відповідно укладеного договору серед іншого була зобов`язана вести облік товарно- матеріальних цінностей. При укладенні договору, інших документів відносно обліку товарно-матеріальних цінностей, акту прийняття товару, інвентаризації не підписувала та таких дій при оформленні на роботу Позивача не були проведені, про наявність будь-якої заборгованості працівників (продавців) перед керівництвом Позивачу не було відомо.
У зв`язку з наявністю конфліктної ситуації, необґрунтованих обвинувачень у причетності до недостачі товару, позивач виявила бажання звільнитися та 27.03.2021 подала керівництву заяву про звільнення на підставі ст. 38 КЗпП України.
24.09.2021 до суду надійшов відзив від відповідача, в якому вона зазначила, що 01.09.2020 ОСОБА_1 була прийнята на роботу продавцем непродовольчих товарів за трудовим договором і того ж дня з нею був укладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. У подальшому, кожного місяця, проводилась інвентаризація товару у магазині та декілька разів була виявлена нестача товару або грошових коштів з вини продавців, які потім цю нестачу за рахунок особистих коштів поповнювали касу магазину. 13.03.2021 при проведенні переобліку товару було виявлено дуже велику суму нестачі товару. Факти нестачі та компенсації позивач не заперечувала, а навпаки підтвердила у своєму поясненні, яке вона написала 15.03.2021. На підставі вказаних постійних нестач та порушення позивачем умов договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність 27.03.2021 було прийнято рішення звільнити позивача на підставі п.2 ст.41 КЗпП, про що було зроблено відповідний запис у трудовій книжці. На час внесення запису та отримання позивачем трудової книжки від останньої не надходило зауважень та заперечень. У зв`язку із викладеним, позивач була звільнена на законних підставах та без порушень законодавства про працю, тому позов задоволенню не підлягає.
26.10.2021 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій вона зазначила, що при укладенні договору, інших документів відносно обліку товарно-матеріальних цінностей вона не підписувала та таких дій при оформленні на роботу проведено не було, про наявність будь-якої заборгованості працівників (продавців) перед керівництвом позивачу відомо не було. Позивач при укладенні договору почала роботу без підписання акту інвентаризації, хоча Відповідач повинна була підписати з матеріально відповідальною особою цей акт. Продавці грошові кошти за товар в руки не беруть, а покупці грошові кошти за товар сплачують самостійно до каси.
Ухвалою судді від 16.04.2021 позовну заяву ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.
28.04.2021 на адресу суду від позивача надійшла заява та усунені недоліки, зазначені в ухвалі судді від 16.04.2021.
Ухвалою судді від 29.04.2021 відкрито провадження за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу про припинення трудового договору (контракту), зміну запису у трудовій книжці, стягнення утриманої заробітної плати, відшкодування моральної шкоди, у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання.
Ухвалою суду від 02.11.2021 клопотання представника позивача адвоката Дерев`янко І.О. задоволено. Витребувано у ФОП ОСОБА_2 копії засвідчені належним чином, а саме: документи ревізійного характеру щодо недостачі товару у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 , на суму 70 000,00 грн., яка була виявлена 13.03.2021; документи з підстав оформлення звільнення ОСОБА_1 , з 27.03.2021, у тому числі надані заяви (пояснення) останньої по цьому питанню; договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність укладений з ОСОБА_1 .
Позивач та її представник у судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі та просили суд задовольнити позовні вимоги, з підстав, викладених у позовній заяві.
Відповідач, будучи належним чином повідомленою судом про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася. В матеріалах справи наявна заява ФОП ОСОБА_2 про розгляд справи у її відсутність.
Суд, заслухавши пояснення позивача і її представника, свідка, вивчивши матеріали справи і дослідивши письмові докази, дійшов таких висновків.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.
Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.
Положеннями ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтями 12, 13ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
З 01.10.2020 позивач ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 , була прийнята на роботу продавцем непродовольчих товарів за трудовим договором №26 від 01.09.2020, що підтверджується записом у трудовій книжці (а.с.10).
01.09.2020 між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (а.с.49).
27.03.2021 згідно з наказом № 45-к (а.с.11) трудовий договір припинено, ОСОБА_1 звільнено на підставі п. 2 ст.41 КЗпП України за вчинення дій, що дають підстави для втрати довіри, про що було зроблено відповідний запис до трудової книжки ОСОБА_1 (а.с. 10).
Відповідно до розрахункового листа за березень 2021 року з нарахувань ОСОБА_1 було утримано: 3741,59 грн. відшкодування шкоди, 139,44 грн. військового збору, 1673,26 грн. НДФЛ (а.с.11 зворотна сторона).
27.03.2021 ОСОБА_1 написала заяву про її звільнення за власним бажанням (а.с.13 зворотна сторона).
З урахуванням вищевикладеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідком, її показання об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам.
Відповідно до частини шостої статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Уданій справі позивача звільнено з роботи на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України у зв`язку з втратою довіри.
Так, розірвання трудового договору за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України можливе за таких умов: безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); винна дія працівника; втрата довіри до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.
Звільнення з підстав втрати довіри суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом тощо), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довіри.
Таким чином, роботодавець має обґрунтувати свою недовіру до працівника фактами вини працівника, наявністю підстави для звільнення за недовірою і довести вину працівника.
Питання щодо віднесення позивача до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суд у кожному конкретному випадку повинен з`ясувати: чи становить виконання операцій, пов`язаних з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов`язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей (постанова ВС від 10.06.2019 року у справі № 385/1345/16-ц).
Таким чином, звільнення на підставі п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України можливе лише спеціально визначеного кола працівників - працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності.
Відповідачем не доведено, що посада, яку обіймала ОСОБА_1 , передбачала безпосереднє обслуговування грошових та товарних цінностей.
Звільнення у зв`язку із втратою довіри до працівника на підставі пункту 2 частини 1 статті 41 КЗпП України може мати місце за умови вчинення ним винних дій. При цьому не має значення, були протиправні дії вчинені навмисно або внаслідок необережного ставлення до виконання своїх обов`язків, чи передбачав працівник або повинен був передбачити негативні наслідки своїх дій. Провина працівника має бути доведена власником або уповноваженим ним органом за допомогою фактів та об`єктивних обставин, що свідчать про винні дії працівника; це може бути, наприклад: систематична нестача довірених йому цінностей; безвідповідальне, халатне ставлення до своїх трудових обов`язків; порушення правил торгівлі; крадіжки; обмірювання, обважування покупців; завищення цін; привласнення матеріальних цінностей тощо. Втрата довіри може бути наслідком вчинення проступку, який дає підстави для висновку, що подальше залишення працівника на роботі, пов`язаній з обслуговуванням грошових і матеріальних цінностей, може призвести до їх утрати. Водночас, підозра власника або уповноваженого ним органу не може бути підставою для виявлення недовіри до працівника (постанова ВС від 20.11.2019 у справі №359/3683/18).
Втрату довіри до працівника, як підставу його звільнення, за обставин цієї справи роботодавець обґрунтовує актом інвентаризації у магазині одягу « ІНФОРМАЦІЯ_1 » у АДРЕСА_1 , яким зафіксована недостача товарів на суму 80 786,81 грн.
Разом з тим, судом встановлено, що конкретних винних дій позивача та порушень нею посадових обов`язків, які призвели до виникнення цієї недостачі, відповідачем не доведено, отже і вина позивача у недостачі не доведена. Сам по собі факт недостачі без доведення вини працівника не може бути достатньою підставою для недовіри та звільнення на підставі пункту 2 частини першої статті 41КЗпП України (правовий висновок у постанові ВС від 16.01.2018 року у справі №490/9707/14-ц).
Зокрема, суду не надано документів по наслідкам проведеного службового розслідування, яким встановлено, що позивач допустила порушення вимог посадової інструкції, приписів нормативних актів, тобто вчинила дисциплінарний проступок, який би був підставою для висновку про втрату до неї довіри.
З урахуванням наведеного всі посилання відповідача на сам факт наявності недостачі у магазині, в якому позивач працювала продавцем, що дає підстави для втрати до неї довіри та звільнення, оскільки вона безпосередньо несе відповідальність за товарно-матеріальні цінності, є безпідставними, оскільки положення пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України можуть бути застосовані виключно за умови вчинення працівником конкретних винних дій, а таких обставин судом не встановлено та відповідачем не доведено, адже не зазначено у відзиві будь-яких конкретних винних дій позивача, що призвели до виникнення недостачі.
Такі висновки суду в цій справі, як зазначалося, відповідають позиції ВС від 16.01.2018 року у справі №490/9707/14-ц.
Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
На підставі статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно з п. 2.26, 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерством праці України, Міністерством юстиції України, Міністерством соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993 року записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.
Відповідно до частини третьої статті 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.
Отже, враховуючи визнання безпідставним звільнення ОСОБА_1 на підставі п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України, виходячи із заяви останньої щодо звільнення за власним бажанням, суд вбачає, що позовна вимога про зобов`язання фізичної особи підприємця ОСОБА_2 внести відповідний запис до трудової книжки позивача про звільнення з 27.03.2021 на підставі ст.38 КЗпП України підлягає задоволенню.
Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок.
Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Щодо позовних вимог у частині стягнення моральної шкоди, суд встановив наступне.
За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
У відповідності із п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних та з урахування інших обставин.
Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди.
Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).
Приймаючи до уваги встановлені при розгляді справи обставини, у зв`язку з тим що відповідачем було порушено права позивача у сфері трудових правовідносин, що виразилося в незаконному звільненні, порушенні права на працю, втрати нормальних життєвих зв`язків, складнощі у працевлаштуванні позивача за наявного запису у трудовій книжці, що призвело до моральних страждань, змусило його прикладати додаткові зусилля для організації свого життя, суд вважає, що діями відповідача позивачу було заподіяно моральну шкоду.
У зв`язку із викладеним, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі.
Оскільки суд дійшов висновку про повне задоволення позову, то відповідно до вимог ст.141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь Позивачки підлягає сплачений позивачем при подачі позову судовий збір у розмірі 2724,00 грн.
Щодо вимоги позивача про стягнення витрат на правову допомогу, то суд зазначає наступне.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Однак, стороною позивача не надано суду доказів понесення витрат на правову допомогу, які є розумними, а їх розмір враховує складності справи та фінансовий стан учасників справи, в зв`язку з чим суд зазначає, що вимога про стягнення і витрат на правничу допомогу є передчасною.
Керуючись ст.43 Конституції України, ст.ст. 41, 47, 116, 235 КЗпП України, ст.ст.12, 76, 81, 89, 130, 133, 137, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати незаконним та скасувати наказ фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (код ЄДРЮФПГФ: НОМЕР_1 податковий номер, НОМЕР_2 ) про припинення трудового договору (контракту), № 74-к від 27.03.2021 відносно ОСОБА_1 .
Зобов`язати фізичну особу підприємця - ОСОБА_2 (код ЄДРЮФПГФ: НОМЕР_1 податковий номер, НОМЕР_2 ) змінити запис у трудовій книжці ОСОБА_1 , стосовно її звільнення, а саме: внести запис до трудової книжки про звільнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 27.03.2021 на підставі ст.38 КЗпП України.
Стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_2 (код ЄДРЮФПГФ: НОМЕР_1 податковий номер, НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 , утриману суму заробітної плати, при розрахунку при звільнені у розмірі 5 554 (п`ять тисяч п`ятсот п`ятдесят чотири) грн. 29 коп.
Стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_2 (код ЄДРЮФПГФ: НОМЕР_1 податковий номер, НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 , у відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000 (десять тисяч) грн. 00 копійок.
Стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_2 (код ЄДРЮФПГФ: НОМЕР_1 податковий номер, НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 , судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 724 (дві тисячі сімсот двадцять чотири) грн. 00 коп.
Повне судове рішення складено 10 грудня 2021 року.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ІПН НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 );

Відповідач: фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (код ЄДРЮФПГФ: НОМЕР_1 , податковий номер, НОМЕР_2 , місце знаходження: АДРЕСА_3 ).

Суддя І.А. Крамаренко