У Х В А Л А

24 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 201/3866/20

провадження № 61-19177ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Пащенко Вікторією Ігорівною, на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієт Центр» про визнання недійсним договору та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієт Центр» (далі - ТОВ «Дієт Центр», товариство) про визнання недійсним договору та відшкодування моральної шкоди у розмірі 20 000,00 грн.

Позов обгрунтовано тим, що 16 серпня 2016 року наказом № 116-К її зараховано на посаду сімейного лікаря до ТОВ «Дієт Центр». Згідно з умовами товариства позивачка зобов`язана відпрацювати протягом трьох років в установі, про що сторони уклали договір. Під час укладення договору про надання тренінгових послуг від 16 серпня 2016 року № 16/08-16 позивачці наголошено, що оплатність договору є умовною і у випадку «відпрацювання» нею протягом трьох років, вона не буде нічого сплачувати.

Восени 2017 року керівництво ТОВ «Дієт Центру» повідомило позивачці про необхідність підписати документи про проходження тренінгу. На запитання, коли буде проходити тренінг, їй пояснили, що проходження нових тренінгів відбудеться «лише на папері і в м. Дніпро ніхто не поїде». Під тиском відповідача позивачка змушена була підписати додаткову угоду № 1 разом з додатками і акт № 2 приймання-передачі наданих послуг, а саме проходження тренінгу. Аналогічна ситуація відбулась і у лютому та квітні 2018 року.

Відпрацювавши три роки у клініці відповідача, позивачка звільнилася за власним бажанням 02 грудня 2019 року. Не зважаючи на обіцянку «прощення» так званого «боргу», ТОВ «Дієт Центр» без попереднього досудового врегулювання спору звернулося до суду з вимогою стягнути з позивачки вартість тренінгових послуг, які фактично не було надано.

ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір про надання тренінгових послуг від 16 серпня 2016 року та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2021 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 жовтня 2021 року, відмовлено в позові.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачка не надала доказів вчинення щодо неї обману та тиску. Щодо ненадання тренінгових послуг позивачці, суд зазначив, що в судовому засіданні вона підтвердила факт, що вона приймала пацієнтів та застосовувала дієтологічну методику шляхом використання алгоритму комп`ютерної програми.

Крім того, суд зазначив, що знання та навички, отримані позивачкою за договором, що є предметом позову, не мають ознак підвищення кваліфікації або загального професійного рівня, а є ознайомленням та передачею запатентованих методик, розроблених спеціалістами та власниками підприємства відповідача.

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 через адвоката Пащенко В. І. звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 жовтня 2021 року.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до частини дев`ятої статті 19 ЦПК України розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Предметом позову у цій справі є вимоги немайнового та майнового характеру.

Відповідно до частини дев`ятої статті 19 ЦПК України встановлено, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Згідно із статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» з 01 січня 2021 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу становить 2 270,00 грн.

Ціна позову у цій справі (відшкодування моральної шкоди) становить 20 000,00 грн, яка станом на 01 січня 2021 року не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270 грн*250=567 500 грн).

Отже, зазначена справа в частині похідної вимоги про відшкодування шкоди відповідно до пункту 5 статті 19 ЦПК України є малозначною.

Згідно з пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Вимогою немайнового характеру є визнання договору недійсним. Справа є незначної складності.

Отже, необхідно застосувати пункт 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для визнання справи малозначною.

Зазначена справа не є справою з ціною позову, яка перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, і не є справою, яка підлягає розгляду лише за правилами загального позовного провадження, виключний перелік яких передбачений частиною четвертою статті 274 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є незначної складності та не належить до винятків із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі «Загальні положення» ЦПК України, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Верховний Суд дослідив та взяв до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, які б свідчили про необхідність перегляду судового рішення у цій справі у касаційному порядку.

У касаційній скарзі заявниця посилається на те, що справа стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, має виняткове значення для неї, проте заявник не викладає переконливих аргументів щодо обґрунтування застосування таких винятків, за яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Також, ОСОБА_1 зазначає, що суди помилково розглянули справу у спрощеному провадженні, проте у касаційній скарзі не зазначила обставини, які свідчать про необхідність розгляду справи за правилами загального позовного провадження, а також ґрунтовних доводів та об`єктивних доказів на підтвердження помилковості висновку суду про розгляд справи в позовному провадженні.

Посилання заявниці на те, що вона позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскаржуваними судовими рішеннями при розгляді іншої справи є необґрунтованими, оскільки до касаційної скарги не додано доказів на підтвердження зазначеного, а вказівка про це в касаційній скарзі не свідчить про те, що є підстави для розгляду справи в суді касаційної інстанції.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України, є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з якою, основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Оскільки оскаржувані заявницею рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2021 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 26 жовтня 2021 року ухвалені у малозначній справі, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

У Х В А Л И В :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , подану адвокатом Пащенко Вікторією Ігорівною, на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієт Центр» про визнання недійсним договору та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

Г. І. Усик

В. В. Яремко