печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2021 року Печерський районний суд м. Києва

суддя: Матійчук Г.О.

секретарі судового засідання: Сеньковська В.Я., Пітей О.Д.

справа №757/36870/20-ц

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним шлюбного договору, поділ спільного майна подружжя та стягнення компенсації вартості майна,-

представник позивача адвокат Орлова О.В.

представник відповідача адвокат Петрів Р.В.

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача, в якому просить визнати недійсним шлюбний договір від 25.10.2017 року, укладений між ним та відповідачем; здійснити поділ майна подружжя та виділити йому та відповідачу в особисту приватну власність по Ѕ ідеальної частки квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 102,9 кв.м.; стягнути з відповідача на його користь грошову компенсацію його частки у спільному майні подружжя за майно, що було відчужене відповідачем без його згоди, зокрема: Ѕ вартості машиномісць (гаража) № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею по 16,8 кв.м. кожне, в розмірі 338 650 грн за кожен об`єкт; Ѕ вартості автомобілів Volkswagen Tiguan д.н.з. НОМЕР_3 та Volkswagen Touareg д.н.з. НОМЕР_4 , в розмірах 192 700 грн та 343 350 грн відповідно.

В обґрунтування позову зазначив, що з 06.02.2010 року перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі.

25.10.2017 року між ними був укладений шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Парфеньок Т.Є.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06.08.2018 року шлюб був розірваний.

За період шлюбу ними було придбано:

-у 2013 році квартиру АДРЕСА_1 ;

-у 2014 році машиномісця №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 за тією ж адресою;

-у 2011 році автомобіль Volkswagen Tiguan;

-автомобіль Volkswagen Touareg (дата придбання в позові не вказана).

Зауважує, що все перелічене майно було придбано за їх спільні кошти та зареєстроване на ім`я відповідача.

Посилаючись на ч.ч. 4,5 ст. 93 СК України вважає шлюбний договір таким, що ставить його у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно з відповідачем.

Також зазначив, що відповідачем було відчужено частину їх спільного майна, без його згоди, зокрема відповідач продала обидва машиномісця та автомобілі.

Таким чином, в порядку поділу майна він має право на компенсацію вартості половини відчуженого майна.

Просив позовні вимоги задовольнити.

В подальшому позивач відмовився від частини позовних вимог, зокрема просив залишити позов в частині стягнення грошової компенсації його частки у спільному майні подружжя за автомобіль Volkswagen Tiguan.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01.09.2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01.09.2020 року позивачу відмовлено у задоволенні клопотання про забезпечення позову.

09.11.2020 року від відповідача надійшов відзив на позов, в якому викладено позицію щодо позовних вимог. Відповідач проти позову заперечила з підстав, викладених у відзиві (а.с. 1-11 т. 2).

В подальшому у відповіді на відзив (а.с. 189-193 т. 2) та запереченні позивача на відповідь (а.с. 225-229 т. 2) сторони виклали свої позиції по суті позову.

09.02.2021 року постановою Київського апеляційного суду, скасовано ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 01.09.2020 року про відмову у задоволенні клопотання про забезпечення позову. Судовим рішенням апеляційної інстанції накладено арешт на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та на квартиру АДРЕСА_3 .

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09.06.2021 року задоволено заяву позивача про залишення частини позовних вимог без розгляду: в частині стягнення грошової компенсації його частки у спільному майні подружжя на автомобіль марки Volkswagen Tiguan д.н.з. НОМЕР_3 , 2011 року випуску, в розмірі 192 700,00 грн (а.с. 43 т. 3).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09.06.2021 року закрито підготовче судове засідання та справу призначено до розгляду по суті.

Заслухавши вступне слово представника позивача ОСОБА_3 та представника відповідача ОСОБА_4 , дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи та характер спірних правовідносин, об`єктивно оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1- 4 ст. 12 ЦПК України).

За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

За ст. 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Ст. 9 СК України визначає, що подружжя, зокрема, може врегулювати свої відносини за домовленістю (договором) між собою, якщо така домовленість не суперечить вимогам цього Кодексу, іншим законам та моральним засадам суспільства.

Частиною 3 статті 6 ЦК України передбачено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.

Про можливість застосування норм ЦК України при визнанні шлюбного договору недійсним міститься вказівка і у статті 103 СК України.

За змістом статей 9, 103 СК України, підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог:

1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства;

2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У главі 10 СК України (статті 92-103) визначені вимоги до форми, змісту, строку дії та умов шлюбного договору, підстав його розірвання чи визнання недійсним.

Так, відповідно до частини 1 статті 93 СК України шлюбний договір регулює майнові відносини між подружжям, визначає їхні майнові права та обов`язки.

У частинах 4, 5 статті 93 СК України містяться обмеження щодо змісту шлюбного договору: по-перше, договір не повинен ставити одного із подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством; по-друге, за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (до шлюбу ОСОБА_2 ) перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.02.2010 року по 06.08.2018 року (а.с. 16, 20 т. 1).

В період шлюбу було придбано наступне майно:

-у 2011 році автомобіль Volkswagen Tiguan, д.н.з. НОМЕР_3 (а.с. 46 т. 1);

-у 2013 році Volkswagen Touareg, д.н.з. НОМЕР_4 (а.с. 47 т. 1);

-у 2013 році квартира АДРЕСА_1 (а.с. 20-23 т. 2);

-у 2014 році машиномісця №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 в буд. АДРЕСА_2 (а.с. 41-47 т. 2).

Зазначене майно зареєстровано на ім`я ОСОБА_2

25.10.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюбний договір, за умовами якого:

- п.1.2. майно, нажите подружжям під час шлюбу, яке підлягає державній реєстрації, є особистою приватною власністю кожного з подружжя, на чиє ім`я зареєстроване рухоме чи нерухоме майно;

- п. 2.6. автомобілі, придбані подружжям під час шлюбу, є власністю того ж подружжя, на чиє ім`я оформлені та зареєстровані автомобілі;

- п. 2.7. майно, належне одному з подружжя за даруванням, спадщиною ... або у відповідності з положеннями даного договору, не може бути визнано сумісною власністю подружжя, і при відчуженні ... згода другого з подружжя не потрібна;

- п. 7.1. зміст статей 355, 362, 364 ЦК України та статей 92-103 СК України нотаріусом роз`яснено;

- п. 7.10. дія договору поширюється також на майно, що набуте подружжям за час перебування у шлюбі до набрання чинності цього договору.

Згідно з абз. 1 шлюбного договору сторони були ознайомлені з загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину; підписуючи договір повністю усвідомлювали значення своїх дій та згідно з вільним волевиявленням, котре відповідало їх внутрішній волі, як учасників цього правочину, розуміючи його природу, а також свої права та обов`язки, маючи намір врегулювати майнові права та обов`язки подружжя, керуючись ст.ст. 92-103 СК України уклали спірний шлюбний договір.

В примітці до п. 7.12. сторони підтвердили, що однаково розуміють значення та умови правочину та його правові наслідки, що засвідчили правочин своїми підписами.

Отже п.п. 1.2., 2.6. передбачено, що майно, нажите подружжям під час шлюбу, яке підлягає державній реєстрації, є особистою приватною власністю кожного з подружжя, на чиє ім`я зареєстроване рухоме чи нерухоме майно; автомобілі, придбані подружжям під час шлюбу, є власністю того ж подружжя, на чиє ім`я оформлені та зареєстровані автомобілі.

Як зазначив позивач, і підтверджено матеріалами справи, на ім`я відповідача зареєстровано: кв. АДРЕСА_1 (придбана у 2013 р.); машиномісця №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 за тією ж адресою (придбані у 2014 р.), а також два автомобілі: Volkswagen Touareg (придбаний у 2013 р.), Volkswagen Tiguan (придбаний у 2011 р.).

Відповідно вказане рухоме та нерухоме майно, в силу шлюбного договору є приватною власністю дружини - ОСОБА_2 (п. 1.2. договору).

Частинами 1, 9 статті 7 СК України встановлено, що сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.

У частині 2 статті 7 СК України закріплена можливість врегулювання сімейних відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.

Договір, у тому числі шлюбний договір, насамперед є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

Частина 3 статті 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.

Принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Таким чином, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає із змісту акта законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

Виходячи зі змісту статей 9, 103 СК України, статей 203, 215 ЦК України, підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини 5 статті 93 СК України за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Частинами 2, 3, 5 статті 97 СК України встановлено, що сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них.

Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу.

Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства.

Проаналізувавши шлюбний договір загалом, та окремі його пункти (1.2., 2.6.) суд дійшов висновку, що за його умовами не передається у власність одному із подружжя рухоме та нерухоме майно, право на яке підлягає державній реєстрації, а лише визначається правовий режим такого майна, право власності на яке, на момент укладання шлюбного договору, вже було зареєстровано.

Умови спірного шлюбного договору не суперечать вимогам статей 93, 97 СК України, оскільки перехід права власності на нерухоме майно від одного власника до іншого, яке підлягає державній реєстрації, не відбувався.

Таким чином твердження позивача про те, що за спірним договором він опинився у надзвичайно невигідному матеріальному становищі, безпідставні, позаяк норми договору не передбачали перереєстрацію майна, а лише регулювали правовий режим цього майна.

До того ж позивачем не зазначено, в чому саме полягають надзвичайно невигідні для нього умови договору, який був ним особисто підписаний.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання шлюбного договору недійсним безпідставні та необґрунтовані, а тому задоволенню не підлягають.

Що стосується вимог позивача - про поділ спільного майна подружжя та стягнення компенсації вартості майна, то вони є похідними від основної вимоги, і тому відповідно суд відмовляє і у їх задоволенні також.

У п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 (заява №63566/00) «Пронін проти України» зазначено, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову.

Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 8, 9, 60, 64, 93, 97, 103 СК України; ст.ст. 6, 11, 16, 203, 215, 627, 638 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 19, 76-81, 141, 263-265, 267, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним шлюбного договору, поділ спільного майна подружжя та стягнення компенсації вартості майна - відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті постановою Київського апеляційного суду від 09.02.2021 року, якою накладено арешт на на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та на квартиру АДРЕСА_3 .

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_6 , адреса: АДРЕСА_1 .

Суддя Г.О. Матійчук