Номер провадження: 22-ц/813/2091/21
Головуючий у першій інстанції Донцов Д.Ю.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,

при секретарі судового засідання Чирці Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 липня 2020 року в цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» про скасування забезпечення позову, -

ВСТАНОВИВ:

05 листопада 2019 року до Приморського районного суду м. Одеси звернулась ОСОБА_1 із позовною заявою та просить суд скасувати іпотечний договір №69-01-976, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за №Д-651 та скасувати відомості про іпотеку від 19.12.2007 року, внесені до Єдиного державного реєстру іпотек (а.с 2-25).

08 липня 2020 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси (головуючий-суддя Донцов Д.Ю.) в задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» про скасування забезпечення позову відмовлено (а.с 144-147).

07 серпня 2020 року канцелярією Одеського апеляційного суду зареєстровано апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2020 року. На думку апелянта, вказане рішення прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Апелянтка пояснює, що ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 1958649,87 грн та рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17.09.2018 року відмовлено в задоволенні позовних вимог. Апелянтка наголошує, що в позовній заяві вказала на те, що іпотеку слід вважати припиненою у зв`язку із припиненням основного зобов`язання. Разом з тим, факт припинення дії кредитного договору не встановлений рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 вересня 2018 року та не є предметом розгляду у вказаній справі. Крім того, судом не прийнято до уваги те, що в справі № 2-2625/11 Апеляційний суд Одеської області виніс рішення, яким було скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21.06.2011 року, а підставою скасування було визнано, що кредитний договір № 69-01-975 від 19.12.2007 року не був укладений, а тому не породжував правових наслідків для осіб, які його підписали, однак суд першої інстанції не врахував даний факт, при прийнятті оскаржуваного рішення. Крім того, суд так і не зазначив, як можна припинити дію іпотечного договору, коли він так і не вступив в дію. Апелянт просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 липня 2020 року, ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Стягнути з відповідача судові витрати в розмір 786,40 грн в першій інстанції та 1152, 60 грн в апеляційній інстанції.

12.05.2021 від ТОВ «Кредитні ініціативи» надійшли пояснення по справі. Відповідач зазначає, що позивачка вже зверталась до суду з аналогічними вимогами та рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15.12.2014 в справі № 2/1522/12592/11, залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 13.05.2015 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Кредитні ініціативи» про визнання кредитного договору неукладеним та зобов`язання зняти арешт на квартиру відмовлено в повному обсязі. При цьому відповідач зазначає, що звертаючись до суду з позовом позивачка вказала, що іпотеку слід вважати припиненою у зв`язку із припиненням основного зобов`язання. Разом з тим, факт припинення дії кредитного договору не встановлений рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17.09.2018 та не є предметом розгляду в цій справі, у зв`язку з чим, на думку відповідача, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо недоведеності посилань позивача щодо наявності правових підстав для припинення іпотечного договору. Відповідач зазначає, що відсутні правові підстави для скасування договору іпотеки та/або визнання його припиненим (а.с. 181-189).

Крім того, 27.09.2021 та 02.11.2021 ОСОБА_1 подавала пояснення щодо суті справи.

В судовому засіданні 16.12.2021 позивач та її представник просили задовольнити апеляційну скаргу, представник відповідача ОСОБА_2 просив відхилити апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників провадження, які з`явились, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги з врахуванням предмету та підстав заявленого позову в суді першої інстанції.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом. Звертаючись до суду із позовом, позивач зазначила, що іпотеку слід вважати припиненою у зв`язку із припиненням основного зобов`язання. Разом з тим, факт припинення дії кредитного договору не встановлений рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17.09.2018 року та не є предметом розгляду у вказаній справі, у зв`язку з чим суд дійшов висновку щодо недоведеності посилань позивача щодо наявності правових підстав для припинення іпотечного договору. Зазначаючи про припинення іпотечного договору позивач звернулась до суду із вимогою про скасування іпотечного договору та запису про іпотеку. Так суд дійшов висновку, що позивач звернулась до суду за захистом своїх порушених прав у спосіб, не передбачений законом, оскільки зі змісту ст. 17 Закону України «Про іпотеку» та п. 7 ч. 2 ст. 16 ЦК України вбачається, що належним та ефективним способом захисту у справі, що розглядається, має бути припинення правовідношення, а не скасування іпотечного договору, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. При цьому суд відхилив посилання позивача на застосування правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 06.07.2016 року, провадження №6-118цс16, оскільки в даній справі суд дійшов висновку, що іпотека, за відсутності іншої обґрунтованої заборгованості припиняється за фактом припинення виконанням основного зобов`язання. Отже, за відсутності обґрунтованої заборгованості позичальника та вимог кредитора на момент виконання рішення суду про дострокове стягнення заборгованості та припинення у зв`язку із цим основного зобов`язання іпотека припиняється. Так, суд першої інстанції зауважив, що правовідносини, що розглядались Верховним Судом України, не є аналогічними правовідносинам, що виникли між ОСОБА_1 та ТОВ «Кредитні ініціативи», у зв`язку з чим не підлягають застосуванню у вказаній справі.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції та частково задовольняючи апеляційну скаргу вважає за необхідне зазначити наступне.

Фактичні обставини справи

Як вбачається з матеріалів справи та правильно було встановлено судом першої інстанції 19.12.2007 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № 69-01-975. Відповідно до умов вищевказаного Кредитного договору, Банк зобов`язується надати позичальнику кредит у сумі 30000,00 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені Кредитним договором. Відповідно до п. 2.2 Договору за користування кредитом встановлюється процентна ставка у розмірі 12,9 % річних. Відповідно до п. 2.2 Договору кінцевий термін повернення кредиту та процентів за ним не пізніше 16.12.2022 року.

У якості забезпечення виконання умов кредитного договору між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та ОСОБА_1 19.12.2007 року було укладено іпотечний договір № 69-01-976, який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гончаровою С.Ю. та зареєстровано в реєстрі за № Д-651.

Як вбачається з інформації в Єдиному державному реєстрі судових рішень Приморським районний судом м. Одеси розглядалась цивільна справа № 2-2625/11 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про визнання недійсним кредитного договору № 69-01-975 від 19 грудня 2007 року, укладений між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_1 та зняття арешту на квартиру. Рішенням від 21.06.2011 позовні вимоги були задоволені.

Однак, рішенням Апеляційного суду Одеської області від 16.11.2011 вказане рішення було скасовано та в задоволенні позовних вимог апеляційний суд відмовив. Ухвалюючи вказане рішення апеляційний суд виходив з того, що кредитний договір № 69-01-975 від 19.12.2007 не є укладеним, а тому він не породжує правових наслідків для осіб, які його підписали. При цьому апеляційний суд посилався на постанову Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9, в якій зазначено, що не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено; встановивши обставини, які свідчать про не вчинення (не укладення) правочину, суд повинен відмовити в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. В зв`язку з наведеним апеляційний суд скасував рішення суду першої інстанції та відмовив в задоволенні позовних вимог.

17.12.2012 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено Договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» відступило ТОВ «Кредитні ініціативи» права вимоги по кредитним договорам, укладених між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та фізичними особами, в тому числі право вимоги за Кредитним договором № 69-01-975 від 19.12.2007 року.

Приморським районним судом м. Одеси розглядалася цивільна справа № 2/1522/12592/11 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Кредитні ініціативи» про визнання кредитного договору неукладеним та зобов`язання зняти арешт на квартиру. Так, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15.12.2014 позовні вимоги були залишені без задоволення. Вказане рішення було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 05.03.2015.

В подальшому, ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулись до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 1958649,87 гривень та рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17.09.2018 року відмовлено в задоволенні позовних вимог, справа № 522/1425/15-ц. Рішення набрало законної сили 19.10.2018 року.

При цьому, судом при розгляді вказаної справи встановлено, що згідно висновку експерта № 1313 від 01.12.2010 року по кримінальній справі № 012010011 (оригінал якого було досліджено в судовому засіданні) підписи від імені ОСОБА_1 в заявах на видачу готівки за № 01 від 20.12.2007 року виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою, з наслідуванням справжнього підпису даної особи.

Окрім того, в ході розгляду зазначеної справи № 522/1425/15-ц, ухвалою суду від 07.03.2017 року було призначено комісійну судово-почеркознавчу експертизу. Згідно висновку експерта № 17-1419 від 29.12.2017 року підписи від імені ОСОБА_1 у двох примірниках заяви на видачу готівки № 01 від 20 грудня 2007 року на суму 30000 доларів США (еквівалент у гривнях сто п`ятдесят одна тисяча п`ятсот грн. 00 коп.), розміщені праворуч від друкованих записів „Підписи: Отримувач виконані не самою ОСОБА_1 , а іншою особою (особами). Досліджені підписи від імені ОСОБА_1 у наданих на експертизу документах, виконані з наслідуванням підпису (підписам) ОСОБА_1 .

Судом в справі № 522/1425/15-ц встановлено, що відповідач ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 30000 доларів США (еквівалент у гривнях сто п`ятдесят одна тисяча п`ятсот грн. 00 коп.) згідно Кредитного договору № 69-01-975 від 19.12.2007 року не отримувала, вказаними коштами заволоділа інша невстановлена особа.

Оцінка апеляційного суду

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України (параграф 1, глава 71) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до положень ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина 1 статті 575 ЦК України).

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Основне зобов`язання - зобов`язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов`язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою.

Відповідно до ч.ч. 4-5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Оспорюваний договір іпотеки укладений в забезпечення виконання кредитного договору, який є неукладеним, що суперечать вимогам цивільного законодавства щодо застави майна та ч. 4 ст. 3 Закону України «Про іпотеку». Аналогічна позиція міститься в постанові Великої палати Верховного Суду від 29.05.2018 в справі № 305/1180/15.

Як було вище зазначено рішенням Апеляційного суду Одеської області від 16 листопада 2011 року в справі № 2-2625/11, яке набуло чинності та в подальшому не оскаржувалось, встановлено, що кредитний договір від 19 грудня 2007 року № 69-01-975 є неукладеним.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, оскільки факт не укладення кредитного договору був встановлений рішенням апеляційного суду від 16.11.2011, яке в подальшому не оскаржувалось, а окрім того рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17.09.2018 в справі № 522/1425/15-ц суд відмовив в задоволенні позовних вимог ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором з мотивів неотримання останньою кредитних коштів, зважаючи на те, що неукладене зобов`язання не може забезпечуватись дійсним договором іпотеки, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог та визнання недійсним договору іпотеки.

При цьому, апеляційний суд зауважує, що КЦС ВС неодноразово звертав увагу на те, що суди всупереч нормам процесуального права помилково залишали поза увагою обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, які не доказуються при розгляді відповідно справи, зокрема факт неукладення кредитного договору (постанова КЦС ВС від 15.08.2018 в справі № 2011/12063/12, від 23.01.2018 в справі № 316/3022/14-ц).

Отже, оскільки відсутність основного зобов`язання автоматично означає відсутність й забезпечувального зобов`язання, апеляційний суд частково задовольняє апеляційну скаргу, скасовує оскаржуване рішення та ухвалює нове рішення про задоволення позовних вимог.

Щодо наявності цивільної справи № 2/1522/12592/11 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Кредитні ініціативи» про визнання кредитного договору неукладеним та зобов`язання зняти арешт на квартиру, який був залишений без задоволення рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15.12.2014, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 05.03.2015.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» суд зазначив, що право на справедливий розгляд в суді, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), має тлумачитися у світлі Преамбули до Конвенції, яка проголошує, між іншим, верховенство права як частину спільної спадщини Договірних Сторін. Одним з основних аспектів верховенства права є принцип правової певності, який вимагає, крім іншого, щоб у випадках, коли суди винесли остаточне рішення з якогось питання, їхнє рішення не підлягало сумніву.

Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»).

Таким чином, судові рішення, які набрали законної сили, не можуть бути поставлені під сумнів судом під час розгляду іншої справи.

Крім того, ЄСПЛ в справі Томіч та інші проти Чорногорії (18650/09, 17.04.2012) роз`яснив, що право на справедливий суд в контексті ст. 6 Конвенції також пов`язане з вимогами щодо єдиного застосування закону.

Відповідно до п. 5 Висновку № 20 (2017) Консультативної ради Європейських судів «Про роль судів у забезпеченні єдності застосування закону» єдине застосування закону є визначальним задля принципу рівності перед законом. Окрім того, питання правових визначеності і передбачуваності є невід`ємною складовою верховенства права. У державі, яка керується принципом верховенства права виправдано очікують, що до них будуть ставитися як до всіх інших та що вони можуть покладатися на попередні судові рішення в подібних справах, і таким чином громадяни можуть передбачати юридичні наслідки своїх дій чи бездіяльності. Згідно з п. 26 рекомендацій апеляційні суди повинні мати можливість здійснювати свої повноваження щодо забезпечення якості правосуддя, що також включає потребу в забезпеченні єдності застосування закону. Досягнення послідовності судової практики може потребувати певного часу, і тому суперечливість судової практики може бути прийнятною, якщо при цьому не порушується принцип правової визначеності. В п. 37 рекомендацій йдеться щодо того, що ухвалення судового рішення означає оцінку всіх наявних конкретних обставин справи. З цієї точки зору існують обмеження щодо єдності судової практики. Релевантність судової практики передбачає, що попередня справа ґрунтувалась насправді на принципово подібних фактах. У випадках звернення до судової практики, належне врахування повинне бути здійснено щодо контексту та обставин справи на той час, коли це рішення по справі було ухвалено. Можуть бути випадки, коли залучається справа з категорії справ, що ймовірно підпадають під ухвалене раніше судове рішення, але більш детальний та критичний аналіз свідчить, що таке раніше ухвалене судове рішення не є насправді прецедентом (п. 38).

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. і саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану. Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист (рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України від 07.05.2002, № 8-рп/2002).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 вказаної статті визначає способи захисту цивільних прав та інтересів. При цьому в зазначеній частині вказується, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги.

При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин (постанова ВП ВС від 08.06.2021 року, справа № 662/397/15-ц).

Як було вище зазначено факт не укладення кредитного договору був встановлений рішенням Апеляційного суду Одеської області від 16.11.2011, яке набрало законної сили не оскаржувалось.

В подальшому, ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про визнання неукладеним кредитного договору, в задоволенні якого було відмовлено.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17.09.2018 в справі № 522/1425/15-ц суд відмовив в задоволенні позовних вимог ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором з мотивів неотримання останньою кредитних коштів.

Така ситуація склалась внаслідок зміни судової практики касаційних судів та фактично призвела до ситуації позбавлення особи права на судовий захист. Оскільки особа не може бути позбавлена права на захист прав та законних інтересів, апеляційний суд в порядку ст. 5 ЦПК України приймає відповідну постанову, яка надає захист правам позивача на її майно.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції ухвалюючи справу по суті заявлених позовних вимог не врахував вище викладені обставини в повному обсязі, не дослідив їх та не надав оцінку в контексті обставин справи, а доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України задовольняє апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції скасовує та ухвалює нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 липня 2020 року скасувати.

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати недійсним іпотечний договір № 69-01-976, який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № Д-651

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

Повний текст цієї постанови складений 24 грудня 2021 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

16.12.2021 року м. Одеса