Ухвала

22 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 204/1507/19

провадження № 61-20007ск21

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Усика Г. І., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Маєвська Марія Вікторівна, про розірвання спадкового договору,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених позовних вимог та ухвалених судових рішень

У лютому 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Маєвська М. В. (далі - приватний нотаріус Маєвська М. В.), про розірвання спадкового договору.

Позов мотивувала посилаючись на те, що 30 липня 2014 року між нею та ОСОБА_1 укладений спадковий договір.

У порушення умов укладеного між сторонами договору, відповідач належно не виконує взяті на себе зобов`язання, зокрема не забезпечує її необхідними лікарськими засобами, не купує продуктів харчування, не забезпечує гарячою їжею, а також не здійснює вологе та генеральне прибирання в квартирі, що є підставою для розірвання спадкового договору в односторонньому порядку. Крім того, ОСОБА_1 вчинила замах на її життя та здоров`я, а тому вона не має права на спадкування за спадковим договором.

Посилаючись на наведене, ОСОБА_2 просила розірвати спадковий договір, укладений 30 липня 2014 року між нею та відповідачем, посвідчений приватним нотаріусом Маєвською М. В., зареєстрований у реєстрі за № 513.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська

від 03 березня 2020 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Розірвано спадковий договір, укладений 30 липня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним Маєвською М. В., зареєстрований у реєстрі за № 513.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Судові рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що позивач довела належними та допустимими доказами факт неналежного виконання

ОСОБА_1 умов спадкового договору від 13 липня 2014 року, зокрема в частині оплати витрат на комунальні послуги, забезпечення продуктами харчування та приготування гарячої їжі, що свідчить істотне порушення відповідачем умов оспорюваного договору та є підставою для його розірвання.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У грудні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська

від 03 березня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду

від 09 листопада 2021 року, у якій вона просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України - суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Серед основних засад судочинства Конституцією України встановлено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.

Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

У касаційній скарзі, заявниця посилається на не урахування судами попередніх інстанцій:

1) висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постановах

від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (про стягнення безпідставно одержаних коштів, визнання договору укладеним та стягнення заборгованості за договором підряду), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (про зобов`язання вчинити дії), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (про зобов`язання вчинити дії та стягнення компенсації) про те, що «застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача»;

2) висновку Верховного Суду викладеного у постанові від 27 травня 2020 року у справі № 2-879/13 (про відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди) про те, що «сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме такі належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом є підставою для задоволення його позову. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах, встановлених процесуальним законом».

Перевіривши наведені заявницею підстави для відкриття касаційного провадження у справі Верховний Суд, що вони ухвалені у правовідносинах, які не є подібними правовідносинам у справі, у якій подано касаційну скаргу.

Верховний Суд зазначає, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив, тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини.

Саме по собі посилання у касаційній скарзі на постанови Верховного Суду із загальних питань правозастосування не може свідчити про неврахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, оскільки під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли у подібних правовідносинах, необхідно розуміти, зокрема такі де аналогічними є предмет спору, підстави, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а отже однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин

у рішеннях судів касаційної інстанції визначається з урахуванням кожної конкретної справи, тоді як у наведених заявником справах відмінні обставини справи та відмінне матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Інших підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, ОСОБА_1 не зазначила.

Суд касаційної інстанції переглядає рішення судів попередніх інстанцій лише в межах доводів та вимог, які стали підставою для відкриття касаційного провадження. За відсутності належного обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, Верховний Суд позбавлений можливості на власний розсуд визначити підстави касаційного оскарження та вирішити питання про відкриття касаційного провадження.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Пунктом 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Ураховуючи, що ОСОБА_1 не навела належного обґрунтування підстав касаційного оскарження передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню заявнику.

Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статтями 4, 5, 185, 389, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня

2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 листопада

2021 року, повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Г. І. Усик