Єдиний унікальний номер: 378/393/21
Провадження № 2/378/169/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" грудня 2021 р. Ставищенський районний суд Київської області в складі:

головуючого - судді: Скороход Т. Н.

за участю секретаря: Соколової О.А.,

представника позивача: Клименко А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Ставище Київської області справу за позовом Білоцерківської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Головного управління Держгеокадастру у Київській області та ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Державне підприємство «Білоцерківське лісове господарство» та Київське обласне та по м. Києву Управління лісового та Мисливського господарства, про визнання недійсним наказу, усунення перешкод у розпорядженні та користуванні земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

До суду з вказаною позовною заявою звернулася Білоцерківська окружна прокуратура з посиланням на те, що Білоцерківською окружною прокуратурою Київської області під час опрацювання відомостей Публічної кадастрової карти України та матеріалів ДП «Білоцерківське лісове господарство» встановлені порушення вимог земельного та лісового законодавства під час виділення земельної ділянки з кадастровим номером :06:001:0708 на території Білоцерківського району Київської області. Так, наказом ГУ Держгеокадастру у Київській області № 10-5448/15-19сг від 07.08.2019 затверджено документацію із землеустрою, надано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 0,1200 га, кадастровий номер :06:001:0708, для індивідуального садівництва із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану на території Розкішнянської сільської ради Ставищенського району Київської області та зареєстровано за ним право власності на земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Проте, вказаний наказ ГУ Держгеокадастру у Київській області прийнятий з порушенням вимог земельного та лісового законодавства та підлягає визнанню недійсним з наступних підстав. Вказана земельна ділянка, яка надана у власність ОСОБА_1 , перебуває у постійному користуванні ДП «Білоцерківське лісове господарство» та відноситься до земель лісового фонду. До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом. Згідно із планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування 2014 року (планшет № 12) спірна земельна ділянка накладається на землі лісогосподарського призначення кварталу 86, виділу 7, Ставищенського лісництва, розташована на території Розкішнянської сільської ради за межами населеного пункту та перебуває у користуванні ДП «Білоцерківське лісове господарство». Погоджень щодо вилучення, припинення права постійного користування та зміну цільового призначення земель ДП «Білоцерківське лісове господарство» і Київським обласним та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства не надавалося. Оскільки спірна земельна ділянка відносилась до земель лісогосподарського, а не сільськогосподарського призначення, наказ ГУ Держгеокадастру у Київській області № 10-5448/15-19-сг від 07.08.2019, яким передано у власність земельну ділянку лісового фонду та змінено її цільове призначення без згоди землекористувача прийнятий з перевищенням наданих законом повноважень та всупереч земельного законодавства. Так як спірна земельна ділянка, яка на даний час належить ОСОБА_1 , вибула із державної власності внаслідок прийняття незаконного вищевказаного наказу Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області, існують всі правові підстави для повернення земельної ділянки лісового фонду із приватної власності, що безумовно становить державний та суспільний інтерес. Враховуючи вищевикладене, у даному випадку, вірним способом захисту порушеного права є усунення перешкод, які відповідач створює власнику - державі в особі Київської обласної державної адміністрації у користуванні та розпорядженні землями лісового фонду шляхом повернення спірної земельної ділянки державі.

Позивач просить суд визнати недійсним наказ Головного управління Держгеокадастру Київській області № 10-5448/15-19-сг від 07.08.2019 «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність», яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 , загальною площею 0,1200 га, кадастровий номер :06:001:0708, для індивідуального садівництва із земель сільськогосподарського призначення, розташованої на території Розкішнянської сільської ради Ставищенського району Київської області; усунути перешкоди у здійсненні державою в особі Київської обласної державної адміністрації права користування і розпорядження вказаною земельною ділянкою шляхом повернення її на користь держави в особі Київської ОДА від ОСОБА_1 та стягнути із відповідачів судовий збір.

Ухвалою судді Ставищенського районного суду від 2 липня 2021 року відкрито провадження та призначено підготовче провадження на 22 липня 2021 року.

Ухвалою Ставищенського районного суду від 22 липня 2021 року клопотання прокурора Ставищенського відділу Білоцерківської окружної прокуратури Клименко А.Ю. задоволено. Залучено Київське обласне та по м. Києву Управління лісового та Мисливського господарства як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору по цивільній справі за позовом Білоцерківської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Головного управління Держгеокадастру у Київській області та ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Державне підприємство «Білоцерківське лісове господарство», про визнання недійсним наказу, усунення перешкод у розпорядженні та користуванні земельною ділянкою. Розгляд справи в підготовчому засіданні відкладено на 2 вересня 2021 року. Продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів (а.с. 90-91).

2 вересня 2021 року в зв`язку з неявкою сторін розгляд справи в підготовчому засіданні відкладено на 15 вересня 2021 року.

15 вересня 2021 року в зв`язку з неявкою в підготовче засідання відповідача, який повідомлений неналежним чином, розгляд справи в підготовчому засіданні відкладено на 1 жовтня 2021 року.

Ухвалою Ставищенського районного суду від 1 жовтня 2021 року справу призначено до судового розгляду на 13 жовтня 2021 року (а. с. 162).

13 жовтня 2021 року в зв`язку з неявкою в судове засідання відповідача, який про час і місце судового засідання повідомлений неналежним чином, розгляд справи відкладено на 10 листопада 2021 року.

В судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримала, підтвердила обставини, викладені в позові.

Представник Київської обласної державної адміністрації судове засідання не прибув, Київська ОДА про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином (а.с. 204), про причини неявки представника суд не повідомила.

В судове засідання представник відповідача Головного управління Держгеокадастру у Київській області не прибув, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином (а.с. 186), направив до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав, вважає позовні вимоги такими, що не ґрунтуються на фактичних обставинах справи, є безпідставними, а отже не підлягають задоволенню, посилаючись на те, що вищезазначений наказ Головного управління Держгеокадастру у Київській області про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність прийнятий на підставі, в межах наданих повноважень та у спосіб, що передбачені законом. В ДП «Білоцерківське лісове господарство» на праві постійного користування є земельна ділянка, яка належить до земель лісового фонду, в межах якої сформована земельна ділянка з кадастровим номером :06:00:0708, позивач ніяким чином не посилається на факти формування земельної ділянки лісового фонду, не зазначає коли і на підставі яких документів вона сформована і якими документами визначається право постійного користування земельною ділянкою зазначеного державного підприємства. Відповідно до даних Державного земельного кадастру земельна ділянка, стосовно якої за захистом права володіння держави звертається в позові Білоцерківська окружна прокуратура, не сформована, і, відповідно до статті 79-1 Земельного кодексу України не існує як об`єкт цивільних прав. Державний земельний кадастр є єдиною, визначеною законодавством України, системою відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, яка містить відомості про цільове призначення земель, обмеження у їх використанні, права власності і користування. Відповідно до статті 193 ЗК України Державний земельний кадастр є основою для ведення кадастрів інших природних ресурсів. Наказ Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 07.08.2019 № 10-5448/15-19 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність прийнятий на підставі, в межах наданих повноважень та у спосіб, що передбачені Законом. Вищезазначений громадяни в порядку, визначеному частиною шостою статті 118 ЗК України, звернувся до Головного управління з клопотаннями щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства. Здійснення державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі свідчить про те, що державним кадастровим реєстратором у відповідності до вищезазначених вимог законодавства розглянуто проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки кадастровий номер :06:001:0708, здійснено перевірку проекту землеустрою вимогам законодавства, у відповідності до наданих повноважень. Підстави для відмови у державній реєстрації зазначеної земельної ділянки були відсутні. Оскільки за результатами перевірки проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, поданого для затвердження ОСОБА_1 , підстави для відмови у здійсненні державної реєстрації земельних ділянок були відсутні, державним кадастровим реєстратором здійснено державну реєстрацію земельної ділянки в Державному земельному кадастрі, із присвоєнням кадастрового номеру. Оскільки земельна ділянка, що є об`єктом захисту інтересів держави відповідно до предмету позову Білоцерківської окружної прокуратури, не визначена як об`єкт цивільних прав, Державне підприємство «Білоцерківське лісове господарство» відповідно до вимог Закону не є землекористувачем. Право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав. Враховуючи, що позивачем не приведено відомостей і не надано копій документів щодо права ДП «Білоцерківське лісове господарство» на земельну ділянку, що є об`єктом захисту інтересів держави відповідно до предмету позову, а також відсутність відомостей про таку земельну ділянку в Державному земельному кадастрі, є очевидним, що на земельну ділянку лісогосподарського призначення, межі якої, як стверджує Позивач, співпадають з межами сформованої відповідно до вимог Закону земельної ділянки з кадастровим номером :06:001:0708, будь-які речові права не набувались. Правові відносини з питань набуття прав власності і користування землею врегульовані Земельним кодексом України, яким визначено, що визначення земельної ділянки як об`єкта цивільних прав передбачає в обов`язковому порядку внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру (ст. 791 ЗК). Статтею 3 ЗК України визначено, що земельні відносини, що виникають при використанні надр, лісів, вод, а також рослинного і тваринного світу, атмосферного повітря, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про надра, ліси, води, рослинний і тваринний світ, атмосферне повітря, якщо вони не суперечать цьому Кодексу. Відповідно до частини 7 статті 186 ЗК України підставою для відмови у погодженні та затвердженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації, а не зовнішні ознаки земельної ділянки. Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування, на які Позивач посилається як на такі, що підтверджують право користування землею, відповідно до законодавства України не являються документами, на підставі яких здійснюється формування земельних ділянок. Позивачем разом із позовною заявою надано копію розпорядження Ставищенської районної адміністрації Київської області від 21.04.2004 № 308, відповідно до якого в користування Білоцерківському держлісгоспу передано лісові насадження на земельних ділянках, розташованих на територіях сільських рад Ставищенського району, не стосується правовідносин, що склались при відведення земельної ділянки з кадастровим номером :06:001:0708, оскільки в межах цієї земельної ділянки будь-які інші земельні ділянки не формувались. Крім того, до повноважень районних державних адміністрацій не належить передача земельних ділянок для ведення лісового господарства, на підставі чого копія розпорядження Ставищенської районної адміністрації Київської області від 21.04.2004 № 308 не може братись до уваги при вирішенні справи. Враховуючи те, що земельна ділянка лісогосподарського призначення, на яку посилається позивач, не сформована і відсутня як об`єкт цивільних прав, земельна ділянка, яка є предметом спору, не може бути витребувана у державну власність, оскільки з 27.05.2021 всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів, вважаються землями комунальної власності відповідних територіальних громад. Враховуючи, викладені обґрунтування, рішення ГУ Держгеокадастру у Київській області про видачу наказу від 07.08.2019 № 10- 5448/15-19, що базується і виданий на підставі вимог закону, є законним. Посилання позивача на норми Лісового кодексу України, якими не регулюються правовідносини, що стали предметом позову, безпідставні. Враховуючи що земельна ділянка лісогосподарського призначення, на яку посилається позивач, відсутня як об`єкт цивільних прав, твердження про зміну її цільового призначення і відведення земельної ділянки з кадастровим номером :06:001:0708 за рахунок вилучення зі складу земель лісогосподарського призначення безпідставні.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не прибув, про час і місце розгляду справи відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України повідомлений належним чином (а.с. 208), про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позовну заяву до суду не направив.

Представники третіх осіб Державного підприємства «Білоцерківське лісове господарство» та Київського обласного та по м. Києву Управління лісового та Мисливського господарства в судове засідання не прибули, треті особи: Державне підприємство «Білоцерківське лісове господарство» та Київське обласне та по м. Києву Управління лісового та Мисливського господарства про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином (т. 1. а.с. 205, 206), про причини неявки представників суд не повідомили.

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши вступне слово прокурора Клименко А. Ю., з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши письмові докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи із наступного.

Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до копії наказу ГУ Держгеокадастру у Київській області від 7 серпня 2019 року (а.с. 33, 34) начальником ГУ Держгеокадастру у Київській області затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки кадастровий номер :06:001:0708, площею 0,1200 га із земель сільськогосподарського призначення державної власності для індивідуального садівництва, розташовану на території Розкішнянської сільської ради Ставищенського району, у власність ОСОБА_1 .

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 25 травня 2021 року (а.с. 50-51) право власності на земельну ділянку кадастровий номер :06:001:0708, площею 0,1200 га зареєстроване за ОСОБА_1 .

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною другою статті 2 ЦК України передбачено, що одним із учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

За частиною 2 ст. 4 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Одним із таких органів є прокуратура, на яку пунктом 2 статті 121 Конституції України покладено представництво інтересів держави у випадках, визначених законом.

Статтею 56 ЦПК України передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Водночас існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі «Менчинська проти Російської Федерації» (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): «Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави».

Водночас, ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо. Суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.

Враховуючи викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Положення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру».

Відповідно до частини третьої статті 23 цього Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави».

У Рішенні Конституційного Суду України від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте, держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 зі справи № 806/1000/17).

Також, відповідно до висновків про застосування норм права, що викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду (справа №912/2385/18) від 26.05.2020 відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.

Як вбачається з матеріалів справи прокурор надав суду копію повідомлення про встановлення підстав та намір здійснювати представництво інтересів держави в суді на адресу Київської ОДА. Таке повідомлення датоване органом прокуратури 29.04.2021, а відповідь Київської ОДА на дане повідомлення датоване 19.05.2021, тоді як сума судового збору сплачена прокурором ще 27.04.2021, тобто до повідомлення Київської ОДА. Тобто, суперечливим є факт дотримання прокурором підстав та порядку звернення до суду в інтересах держави, оскільки іншого в суді не встановлено, як і не встановлено, чому саме вищевказані органи прокуратури та підприємство уособлюють державу в даному спорі.

Така правова позиція ВП ВС віднайшла своє відображення в судовому рішенні, ухваленому до відкриття провадження в даній справі. Суду не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів про те, що інтереси держави були порушені відповідачами. Так само і щодо визначення ним Київської ОДА як особу, що представляє державу та неможливість самостійного захисту в суді.

Щодо твердження прокурора про те, що вказана земельна ділянка перебуває в державній власності, належать до земель лісогосподарського призначення та повинна використовуватися для ведення лісового господарства ДП «Білоцерківське лісове господарство» судом встановлено наступне.

Наказом ГУ Держгеокадастру у Київській області № 10-5448/15-19сг від 07.08.2019 затверджено документацію із землеустрою, надано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 0,1200 га, кадастровий номер :06:001:0708, для індивідуального садівництва із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану на території Розкішнянської сільської ради Ставищенського району Київської області та зареєстровано за ним право власності на земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т.1 а. с. 21). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна право власності на вищезазначену земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_1 3 липня 2020 року (т. 1 а. с. 50-51).

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на те, що земельна ділянка, яка надана у власність ОСОБА_1 , перебуває у постійному користуванні ДП «Білоцерківське лісове господарство» та відноситься до земель лісового фонду. До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом. Згідно із планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування 2014 року (планшет № 12) спірна земельна ділянка накладається на землі лісогосподарського призначення кварталу 86, виділу 7, Ставищенського лісництва, розташована на території Розкішнянської сільської ради за межами населеного пункту та перебуває у користуванні ДП «Білоцерківське лісове господарство». Погоджень щодо вилучення, припинення права постійного користування та зміну цільового призначення земель ДП «Білоцерківське лісове господарство» і Київським обласним та по місту Києву Управління лісового та мисливського господарства не надавалося.

При вирішенні даного спору суд виходить з наступного.

Основним законом України визначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (стаття 14 Конституції України).

Згідно зі ст.19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.

Згідно з частинами 1,7 статті 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель лісогосподарського призначення, що перебувають у державній чи комунальній власності, здійснюється за погодженням з КМ України.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель (ст. 21 ЗК України).

Згідно зі статтею 55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.

Відповідно до статей 56, 57 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення.

Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом.

Таким чином, землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства, належать до земель лісогосподарського призначення, на які розповсюджується особливий режим щодо використання, надання в користування та передачі у власність.

Згідно зі статтею 3 ЗК України земельні відносини, які виникають при використанні лісів, регулюються також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать ЗК України.

У статті 5 ЛК України передбачено, що правовий режим земель лісогосподарського призначення визначається нормами земельного законодавства.

Оскільки земельна ділянка й права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин повинні визначатися згідно з нормами земельного законодавства в поєднанні з нормами лісового законодавства в частині використання та охорони лісового фонду.

Такі правові висновки зроблені Верховним Судом України в постановах від 24.12.2014 року №6-150цс14 та №6-212цс14.

Відповідно до ст. 63 ЛК України ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.

Отже, однією з основних особливостей правового режиму земель лісогосподарського призначення є нерозривний зв`язок їх використання із лісокористуванням.

Планування використання земель лісогосподарського призначення здійснюється головним чином у формі лісовпорядкування, яке, зокрема, передбачає складання проектів організації і розвитку лісового господарства та здійснення авторського нагляду за їх виконанням (п. 13 ст. 46 ЛК України).

Паралельно із земельним кадастром здійснюється облік лісів та ведеться органами лісового господарства державний лісовий кадастр на основі державного земельного кадастру (ч. 3 ст. 49 ЛК України).

Відповідно до ст. 51 ЛК України державний лісовий кадастр включає: облік якісного і кількісного стану лісового фонду України; поділ лісів на категорії залежно від основних виконуваних ними функцій; грошову оцінку лісів (у необхідних випадках); інші показники.

Згідно зі статтею 7 ЛК України ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу.

Відповідно до ст. 8 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Кабінету міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій згідно із законом.

Передача у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок, що перебувають у державній власності, належить до повноважень Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин (ст. 27 ЛК України).

Згідно із ч. 2 ст. 149 ЗК України вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Кабінету міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті (ч. 5 ст.149 ЗК).

Верховним судом України в постановах від 24.12.2014 року № 6-150цс14 та № 6-212цс14 висловлено правову позицію стосовно того, що при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України.

Згідно з пунктом 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Судом встановлено, що відповідно до накау Київського обласного та по м. Києву Управління лісового та мисливського господарства від 26 липня 2019 року № 92 «Про затвердження матеріалів лісовпорядкування державних лісогосподарських підприємств, діяльність яких координується Київським обласним та по м. Києву Управлінням лісового та мисливського господарства», додаток 1 до даного наказу - Перелік матеріалів лісовпорядкування 2014-2015 років ДП «Білоцерківський лісгосп» (а. с. 55-56), затверджено матеріали лісовпорядкування 2014-2015 років державних лісогосподарських підприємств, діяльність яких координується Київським обласним та по м. Києву Управлінням лісового та мисливського господарства в тому числі і ДП «Білоцерківський лісгосп».

Однак, суд вважає, що даний наказ та Додаток до нього, не є проектом відведення у постійне користування земельних ділянок, оскільки вони затвердили лише матеріали лісовпорядкування.

Судом також було досліджено в судовому засіданні планшет № 12 зазначеного лісництва 2014, на який прокурор посилається як на факт належності спірних земельних ділянок до земель лісового фонду та, які на його думку, свідчать про відповідність його земельно-обліковим даним.

Так, планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.

Відповідно до п.п.2.1.2 - 2.1.4 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, на яку вказано вище, на оригіналі планшета мають бути зазначені область, район, лісгосп, лісництво, номер і площа планшета, картографічна основа, використана при складанні планшета, підписи та прізвища виконавців, які приймали участь у його складанні: начальника лісовпорядної партії, геодезиста, інженера-таксатора.

В кожному кварталі проставляється його номер і площа, номери таксаційних виділів, а по межі, найменування суміжних землекористувачів і номери суміжних планшетів.

Оригінали планшетів, які мають спільні межі з іншими землекористувачами, завіряються в органах земельних ресурсів того району, де проводяться землевпорядні роботи.

В матеріалах справи міститься копія планшета № 12 лісовпорядкування 2014 року по Ставищенському лісництву ДП «Білоцерківський лісгосп» в межах Ставищенського району Київської області (т. 1 а. с. 25), на якому відображено Розкішнянська сільська рада з кварталами 86, 87, 88, 91; загальною площею 255, 7 га, складений на основі землевпорядкування 1961-1963 років і лісовпорядкування 2005 року; на копії планшета зазначені прізвища начальника партії та інженера, проте відсутні їх підписи, він не завірений у відповідному відділі земельних ресурсів Ставищенського району, тому даний доказ не може прийматися судом до уваги, як належний та безспірний доказ, який свідчить про те, що земельна ділянка відповідача розташована саме на землях лісового фонду.

Судом також було досліджено фрагмент кадастрової карти України (т. 1 а.с. 33-37) з нанесеними межами кварталів 85-87 Ставищенського лісництва та межами земельної ділянки відповідача згідно кадастрового номеру, надану прокурором до матеріалів справи, однак межі земельних ділянок згідно наданого кадастрового номеру за станом на 01.01.2015, а матеріалів лісовпорядкування на дану ділянку після 2015 року суду не надано.

Основною рисою земель лісогосподарського призначення є призначення цих земель саме для ведення лісового господарства, що за змістом ст. 63 ЛК України полягає в здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.

Паралельно із земельним кадастром здійснюється облік лісів та ведеться органами лісового господарства державний лісовий кадастр на основі державного земельного кадастру (ст. 49 ЛК України).

Отже, право користування землями лісового фонду може підтверджуватися не лише наявною лісовпорядною документацією, а й, відомостями із державного лісового та державного земельного кадастру.

Згідно з нормами статей 181 - 184, 202 - 204 ЗК України, законів України «Про Державний земельний кадастр» та «Про землеустрій» дані державного земельного кадастру - це документальне підтвердження відомостей про правовий режим земель, їх цільове призначення, їх розподіл серед власників землі і землекористувачів за категоріями земель, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, які ґрунтуються на підставі землевпорядної документації.

Тобто, порядок ведення лісовпорядкування повинен визначатися в єдиній системі ведення державного лісового кадастру в поєднанні із системою ведення державного земельного кадастру.

В позовній заяві прокурор вказав на різні породи дерев, які ростуть на виділ (підвиділ) 7 кварталу № 86 Ставищенського лісництва, але докази цього відсутні, а зробити такі висновки на підставі таксаційних характеристик (т. 1 а. с. 26-29) неможливо.

В матеріалах справи наявна копія розпорядження Ставищенської РДА від 21 квітня 2004 року № 308 «Про передачу земель лісового фонду» (а.с. 53-54) земельні ділянки лісового фонду загальною площею 1546 га, розташовані на території сільських рад Ставищенського району, в тому числі і Розкішнянської сільської ради 228 га, передані в постійне користування спеціалізованому лісогосподарському підприємству Ставищенському лісництву Білоцерківського держлісгоспу Київського державного лісогосподарського підприємства «Київліс».

Разом з тим даних про передачі земель лісового фонду ДП «Білоцерківське лісове господарство» матеріали справи не містять.

Як в позовній заяві, так і в судовому засіданні, прокурором не було обґрунтовано того, на підставі яких даних він прийшов до висновку, що земельна ділянка загальною площею 0,1200 га, кадастровий номер :06:001:0708, яка була наданв у власністьність ОСОБА_1 відносилася до лісового фонду Білоцерківського лісництва.

В судовому засіданні прокурор посилався на листи ДП «Білоцерківське лісове господарство» від 03.112020 №636 та від 04.02.2021 №112 (т. 1. а. с.24,32) як на підтвердження факту належності спірних земельних ділянок до земель лісового фонду, накладення на земельних ділянок та, які на його думку, свідчать про відповідність його земельно-обліковим даним, однак даний доказ судом не враховується, оскільки вказаний лист за своїм призначенням є супровідним листом і не містить в собі будь-якої інформації щодо належності спірних земельних ділянок до земель лісового фонду.

Основою для визначення цільового призначення земельної ділянки є її належність до відповідної категорії земель. Категорії земель України мають особливий правовий режим, встановлений як нормами ЗК України, так і іншими земельно-правовими актами. Перелік категорій земель України визначений у ст. 19 ЗК України, на що вказано вище.

Разом з цим, кожна з категорій земель являє собою узагальнене цільове призначення земельних ділянок, що входять до тієї чи іншої категорії. Земельні ділянки, віднесені до однієї категорії земель, також використовуються за різним цільовим призначенням.

Кожна категорія має специфічний правовий режим. Слід зауважити, що одна і та сама ділянка може одночасно належати до кількох категорій земель. Серед кожної категорії земель виокремлюють види цільового призначення земель (види використання земель).

Цільове призначення земельної ділянки це використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку (ст. 1 Закону України «Про землеустрій»).

Отже, цільове призначення земельної ділянки (а отже і належність її до певної категорії) визначаються за даними Державного земельного кадастру.

Прокурор також надав суду копії листів Київського обласного та по м. Києву Управління лісового та мисливського господарства від 13 січня 2021 року №04-48/45, від 16 лютого 2021 року №06-46/247 (а.с. 40-41, 45) щодо ненадання даним управлінням погодження на вилучення та зміну цільового призначення земельних ділянок, в тому числі земельної ділянки з кадастровим номером :06:001:0708 та те, що воно не є постійним лісокористувачем вищезазначеної земельної ділянки; копії листа Міністерства екології та природних ресурсів України (дата та номер якого є нечитабельні) (т. 1 а.с.57) щодо погодження проектів організації та розвитку лісового господарства; копії листа ДП «Білоцерківський лісгосп» від 15 лютого 2021 року №151 (т. 1 а. с.49) щодо не звернення даного підприємства до суду. Проте, суд не бере до уваги дані докази, оскільки вони не підтверджують того, що спірна земельна ділянка, яка перебуває у власності відповідача, відноситься до земель лісового фонду.

ДП «Білоцерківське лісове господарство» 7 грудня 2021 року подало до суду додаткові письмові пояснення та докази, а саме: копії рішення Ставищенського районного суду від 1 грудня 2020 року (а.с. 216-223), проекту організації та розвитку лісового господарства Державного підприємства «Білоцерківське лісове господарство» Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства Ставищенське лісництво (а.с. 224 - 225), наказу Київського обласного та по м. Києву Управління лісового та мисливського господарства від 26 липня 2019 року № 92 «Про затвердження матеріалів лісовпорядкування державних лісогосподарських підприємств, діяльність яких координується Київським обласним та по м. Києву Управлінням лісового та мисливського господарства (а.с. 226-227), листа Міністерства екології та природних ресурсів України Мінприроди від 26 липня 2019 року (а.с. 228), розпорядження Ставищенської РДА від 21 квітня 2004 року № 308 «Про передачу земель лісового фонду» (а.с. 229), наказу Державного комітету лісового господарства України № 107 від 7 лютого 2005 року «Про перейменування Білоцерківського державного лісогосподарського підприємства і затвердження в новій редакції Статуту» (а.с. 230), планшету № 12 (а.с. 231), наказу ДП «Білоцерківське лісове господарство» від 31 грудня 2020 року № 254 «Про затвердження організаційної структури підприємства» (а.с. 232), інформацію про ділянку (а. с. 233).

Ухвалою Ставищенського районного суду від 7 грудня 2021 року (а. с. 244) відмовлено у прийнятті до розгляду вищевказані пояснення та докази, оскільки представник ДП «Білоцерківське лісове господарство» подав їх з порушенням строків і не заявив клопотання про встановлення додаткового строку для їх подання.

Відповідно до положень ч. 1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до внутрішнього переконання.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що прокурором не надано безспірних доказів перебування спірної земельної ділянки у постійному користуванні ДП «Білоцерківське лісове господарство» та докази наявності такого права в Київської ОДА, а також те, що спірна земельна ділянка відповідача розташована на землях лісового фонду, тоді як за статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, підстав для визнання недійсним зазначеного наказу ГУ Держгеокадастру у Київській області в судовому засіданні не встановлено.

Крім того, прокурор просив суд усунути перешкоди у здійсненні державою в особі Київської обласної державної адміністрації права користування і розпорядження вказаною земельною ділянкою шляхом повернення її на користь держави в особі Київської ОДА від ОСОБА_1 , яка є похідною від вимоги про скасування наказу ГУ Держгеокадастру у Київський області, а тому такі вимоги також не підлягають задоволенню.

З урахуванням викладеного, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову за відсутністю доведеності його вимог.

Понесені прокурором судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України в разі відмови в задоволенні позову покладаються на прокурора.

У відповідності з ч. 6 ст. 259 ЦПК України суд вважає, що в даному судовому засіданні необхідно оголосити вступну та резолютивну частини рішення, відклавши виготовлення рішення суду у повному обсязі на десять днів.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 10 -12, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Білоцерківської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Головного управління Держгеокадастру у Київській області та ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Державне підприємство «Білоцерківське лісове господарство» та Київське обласне та по м. Києву Управління лісового та Мисливського господарства, про визнання недійсним наказу, усунення перешкод у розпорядженні та користуванні земельною ділянкою - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками її розгляду.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів.

Повне рішення складено 23 грудня 2021 року.

Суддя Т. Н. Скороход