Постанова

Іменем України

08 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 308/8429/19

провадження № 61-19497св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Ткачука О. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «УКРПРОМІНВЕСТ-МУКАЧЕВО»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 червня 2020 року у складі судді Бедя В. І. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 16 листопада 2020 року у складі колегії суддів: Готри Т. Ю., Собослоя Г. Г., Мацунича М. В., у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «УКРПРОМІНВЕСТ-МУКАЧЕВО» про поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди.

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «УКРПРОМІНВЕСТ-МУКАЧЕВО» про поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди.

Позов обґрунтував тим, що з листопада 2016 року він працював у ТОВ «УКРПРОМІНВЕСТ-МУКАЧЕВО» на посаді торговельного агента. Наказом директора цього товариства № 248-К від 20 червня 2019 року його було звільнено з роботи за прогули на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України.

Своє звільнення з роботи вважав неправомірним, а вказаний наказ незаконним і таким, що підлягає скасуванню.

Позивач зазначав, що у травні 2019 року в зв`язку з необхідністю здійснення догляду за дітьми на період хвороби шестирічної дитини та дружини, яка перебуває у декретній відпустці, він подав на ім`я керівника товариства заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати. Погодивши таку відпустку з комерційним директором товариства ОСОБА_2 , який зазначив на заяві «не заперечую», він подав цю заяву бухгалтеру ОСОБА_3 .

Через несприятливі умови праці на ТОВ «УКРПРОМІНВЕСТ-МУКАЧЕВО», які негативно позначались на його морально-емоційному стані, вирішив звільнитися. Як наслідок 29 травня 2019 року засобами поштового зв`язку він надіслав відповідачу відповідні заяви, датовані цим же числом, про своє звільнення з роботи та про надання йому трудової книжки.

06 червня 2019 року позивач отримав засобами поштового зв`язку від відповідача лист № 58/19 від 03 червня 2019 року, в якому висловлювалося занепокоєння товариства щодо його відсутності на роботі з одночасним проханням прибути до ТОВ «УКРПРОМІНВЕСТ-МУКАЧЕВО» для надання пояснень, а також отримав лист від 04 червня 2019 року з повідомленням про проведену у травні 2019 року інвентаризацію фактичної дебіторської заборгованості по його маршруту, за результатами якої виявлено невідповідність (нестачу) грошових коштів.

Позивач зазначав, що з метою з`ясування цих обставин, він прибув до відповідача, де до нього застосували фізичну силу, виштовхали з приміщення свідків ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , силоміць утримували його в кабінеті, примушували підписати якісь документи допоки він не викликав працівників поліції, що підтверджується талоном-повідомленням єдиного обліку № 5985 від 06 червня 2019 року.

21 червня 2019 року засобами поштового зв`язку він отримав лист від товариства, в якому містилась в установленому порядку засвідчена копія наказу № 248-К від 20 червня 2019 року про його звільнення з роботи. Згідно з цим наказом підставою для звільнення стали доповідні записки менеджера зі збуту ОСОБА_6 , акти про його відсутність на роботі без поважних причин та листи-повідомлення про необхідність явки до товариства.

Позивач звертав увагу, що документи, які були підставою для його звільнення, йому не надавались, їх зміст невідомий, жодних пояснень від нього відповідач не відбирав, звільнення відбулося під час його тимчасової непрацездатності, що суперечить положенню частини третьої статті 40 КЗпП України. Крім того, Управлінням Держпраці у Закарпатській області під час інспекційного відвідування відповідача було встановлено низку грубих порушень трудового законодавства.

Позивач вважав, що такі незаконні дії ТОВ «УКРПРОМІНВЕСТ-МУКАЧЕВО», зокрема по звинуваченню в крадіжці значної суми коштів, призвели до його моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків, погіршення морально-емоційного стану, перебування на лікарняному з 07 червня 2019 року до 20 червня 2019 року та проходження з 18 червня 2019 року до 25 червня 2019 року психологічного консультування, а також призвели до безпідставного внесення до трудової книжки запису про звільнення за прогули, чим товариство йому завдало моральної шкоди.

Враховуючи викладене, просив поновити його на посаді торговельного агента ТОВ «УКРПРОМІНВЕСТ-МУКАЧЕВО» з 20 червня 2019 року, стягнути з цього товариства на його користь 25 000 грн завданої моральної шкоди, допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 червня 2020 року, яке залишено без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 16 листопада 2020 року, в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, мотивоване тим, що звільнення позивача з роботи відбулося з додержанням вимог трудового законодавства.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2020 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційної інстанції, ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 20 січня 2021 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі та витребувано її із Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області.

19 листопада 2021 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Ткачука О. С.

Ухвалою Верховного Суду від 22 листопада 2021 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Згідно з протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 25 листопада 2021 року визначено такий склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Калараш А. А., Литвиненко І. В., Петров Є. В., Ткачук О. С.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не повно з`ясували обставини справи. Заявник зазначає, що відповідач незаконно звільнив його із займаної посади, оскільки на дату звільнення він перебував на лікарняному.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі № 572/2944/16-ц, від 05 листопада 2020 року в справі № 686/30735/19, від 25 вересня 2020 року в справі № 243/5996/18 та інших (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Відзив на касаційну скаргу

У березні 2021 року ТОВ «УКРПРОМІНВЕСТ-МУКАЧЕВО» засобами поштового зв`язку подало відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що ОСОБА_1 з листопада 2016 року працював у ТОВ «УКРПРОМІНВЕСТ-МУКАЧЕВО» на посаді торговельного агента.

ОСОБА_1 з 24 травня 2019 року до 20 червня 2019 року був відсутній на роботі, про що комісією складено акти про порушення трудової дисципліни та відсутність працівника на робочому місці (а. с. 59-78).

20 червня 2019 року наказом ТОВ «УКРПРОМІНВЕСТ-МУКАЧЕВО» № 248-К торговельний агент підприємства ОСОБА_1 звільнений з роботи з 20 червня 2019 року за прогули згідно з пунктом 4 статті 40 КЗпП України з виплатою йому компенсації за невикористану відпустку 15 календарних днів за відпрацьований період 08 листопада 2018 року до 20 червня 2019 року. Підставою звільнення вказано доповідні записки менеджера зі збуту ОСОБА_6 , акти відсутності ОСОБА_1 на роботі без поважних причин, листи-повідомлення про необхідність явки працівника ОСОБА_1 (а. с. 6).

Відповідно до листка непрацездатності серії АДФ № 888462 від 07 червня 2019 року ОСОБА_1 перебував на лікуванні з 07 червня 2019 року до 20 червня 2019 року (а. с. 7).

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до усталеної судової практики, у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 частини першої статті 40, пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Таким чином, у пункті 4 статті 40 КЗпП України встановлено право роботодавця застосувати до працівника стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 10 серпня 2021 року у справі № 308/12855/19 (провадження № 61-3130св21).

Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати всі надані сторонами докази.

Вказаний висновок висловлений, зокрема у постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 459/2618/17 (провадження № 61-47902св18).

Вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі у трудовому законодавстві України не існує, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі дається виходячи з конкретних обставин.

Суд установив, що ОСОБА_1 був відсутній на роботі з 24 травня 2019 року до 06 червня 2019 року, про що комісією складено акти про порушення трудової дисципліни та відсутність працівника на робочому місці.

У листі від 26 червня 2019 року відповідач стверджує, що за відсутність у період з 24 травня 2019 року до 06 червня 2019 року до ОСОБА_1 було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани (а. с. 56).

З 07 червня 2019 року до 20 червня 2019 року ОСОБА_1 також був відсутній на роботі, про що комісією складено акти про порушення трудової дисципліни та відсутність працівника на робочому місці.

Згідно зі статтею 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Рішенням Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року № 6-р(ІІ)/2019 у справі за конституційною скаргою ОСОБА_7 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 КЗпП України визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення частини третьої статті 40 КЗпП України. Конституційний Суд України зазначив, що положеннями частини третьої статті 40 КЗпП України закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці. Отже, непоширення такої вимоги на трудові правовідносини за контрактом є порушенням гарантій захисту працівників від незаконного звільнення та ставить їх у нерівні умови порівняно з працівниками інших категорій. Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини третьої статті 40 КЗпП України є такими, що поширюються на всі трудові правовідносини.

В наказі ТОВ «УКРПРОМІНВЕСТ-МУКАЧЕВО» № 248-К від 20 червня 2019 року не вказано за який період відсутності працівника звільнено з роботи.

У матеріалах справи відсутні докази, зокрема, наказ ТОВ «УКРПРОМІНВЕСТ-МУКАЧЕВО» про застосування до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді догани за відсутність на роботі з 24 травня 2019 року до 06 червня 2019 року.

Отже, в даному випадку необхідно встановити причини відсутності працівника на робочому місці в період з 24 травня 2019 року до 06 червня 2019 року та наявність чи відсутність факту застосування до нього дисциплінарного стягнення у вигляді догани.

Отже, звільнення працівника в період, коли він був непрацездатним, є порушенням вимог частини третьої статті 40 КЗпП України. Разом з тим, наслідки такого порушення можуть бути усунені судом шляхом зміни дати звільнення, тобто визначення дати припинення трудових відносин у перший день після закінчення періоду непрацездатності за наявності підстав для звільнення.

Подібний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року в справі № 756/6183/19 (провадження № 61-14778св20).

Отже, вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції не встановив причин відсутності ОСОБА_1 на роботі з 24 травня 2019 року до 06 червня 2019 року та не перевірив факт застосовування до нього дисциплінарного стягнення у вигляді догани, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про правомірність звільнення позивача із займаної посади.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

На стадії касаційного розгляду справи суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій.

Апеляційна інстанція переглядає рішення суду першої інстанції з питань факту та права, а касаційна - з питань права.

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання арреllatio - дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція по суті є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

З урахуванням того, що Верховний Суд переглядає справи виключно з підстав і в порядку, встановлених ЦПК України, і не має можливості встановлювати обставини, які не були встановлені в рішенні, а суди не дослідили зібрані у справі докази та не встановили обставини, які мають вирішальне значення для розгляду цього спору, справу необхідно направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, оскільки саме таке вирішення за результатами розгляду касаційної скарги повною мірою відповідатиме принципу процесуальної економії та скоротить тривалість нового розгляду справи судом.

Згідно зі статтею 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати обставини, збирати і перевіряти докази та надавати їм оцінку, що позбавляє його можливості належним чином переглянути судові рішення у справі з ухваленням остаточного судового рішення у справі.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, оскаржуване судове рішення не відповідає вимогам ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що відповідно до статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Закарпатського апеляційного суду від 16 листопада 2020 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький А. А. Калараш І. В. Литвиненко Є. В. Петров О. С. Ткачук