Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2021 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Кошель Б. І. ,

при секретарі - Тодосієнко О. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 6 міста Біла Церква за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Приватбанк» про зміну кредитного договору, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду з вищевказаним цивільним позовом, який мотивував тим, що 27.07.2006 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений Кредитний договір №KIC0GK00830051, в цей же день був укладений і Договір іпотеки, як форма забезпечення зобов`язання зазначеного Кредитного договору. 19.07.2013 року була підписана Додаткова Угода №1 до Кредитного договору, як форма перед судової договірної роботи сторін, якою було змінено процентну ставку по Кредитному договору із 12% на 14%, а також було зменшено борг позивача на 427,03 долара США (пені). Проте відповідачем, у договір були включені положення із несправедливими умовами, які порушують права споживача. Так, п. 1.1 кредитного договору передбачено, що заборгованість по кредиту складається із: кредиту, відсотків, винагороди, комісії. Проте, сплата позивачем винагороди та комісії є несправедливою умовою та суперечить ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, оскільки такі платежі, передбачають зміни у витратах за договором, що завдають істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків, такі платежі, здійснюються за дії, які не є послугою у визначенні Закону. Також, несправедливими умовами договору є п. 1.1, п. 2.2.3, відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки вони порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін, завдають шкоди споживачеві. А тому такі положення договору підлягають визнанню недійсними, оскільки позивачу було встановлено щомісячну плату за таку супутню послугу банку, яка за законом повинна надаватися безоплатно, тому такі пункти кредитного договору є несправедливими та підлягають визнанню недійсними .

Ухвалою суду від 28 жовтня 2020 року відкрито провадження у вищевказаній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідач, який належним чином повідомлений про відкриття провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, скористався своїм правом подати відзив на позовну заяву, у встановлений судом строк, який мотивував тим, що між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 27.07.2006 року укладено Кредитний договір №KIC0GK00830051. Згідно договору Банк зобов`язався надати позивачу кредит у розмірі 47600,45 доларів США на термін до 27.07.2021 р., а позивач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. 19.07.2013 року між сторонами було укладено додатковий договір № 1, яким було змінено п. 1.1 Кредитного договору в частині сплати відсотків та щомісячного платежу. Відповідач зобов`язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме: надав позивачу кредит у розмірі, передбаченому умовами Кредитного договору. Банком на виконання відповідних положень Закону України «Про захист прав споживачів» надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого є факт підписання сторонами кредитного договору. Враховуючи, що законодавчо не встановлений обов`язок кредитора на відібрання підпису позичальника під наданою інформацією, доказом наявності факту виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» є положенняч.2 ст. 638, ч. 2 ст. 642 ЦК України, тобто фактичне прийняття пропозиції до укладання договору дією (отримання кредиту боржником та сплата ним періодичних платежів), а також підписання позивачем Додаткової угоди до договору про надання кредиту, з умовами та сукупній вартістю кредиту. Таким чином, кредитний договір укладений відповідно до норм чинного законодавства та є чинним. Також, позивач посилається на те, що в договорі прописана валюта кредитування, відсоткова ставка, винагороди, розмір платежу, відповідальність, права та обов`язки сторін договору. Тобто, ознайомившись з умовами кредитування до підписання договору, звіривши їх із положеннями договору, позивач отримав повну інформацію про умови кредитування та й власноруч підписав кредитний договір. Сторони погодили положення кредитного договору в тих межах, які сторони бажали викласти у самому договорі. ОСОБА_1 належним чином свої зобов`язання за Кредитним договором не виконав в результаті чого банк подав позовну заяву до суду про стягнення заборгованості з позивача, після чого ще у 05.07.2016 року отримав рішення, яке ОСОБА_1 не оскаржувалось, та виконавчі листи у справі № 357/18202/14-ц, а в ході розгляду справи заборгованість було повністю задоволено яку позивач зараз оспорює, судом було вивчено обставини надання та виконання кредитного договору та договору поруки, законність їх укладання, що в свою чергу не потребує додаткового доказування, та носить преюдиціальний характер. Враховуючи рішення суду, та оскільки з моменту укладання договору пройшло 14 років, слід даний позов до банку розцінювати як намагання позивача уникнути відповідальності та взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, що є неприпустимим. А тому, просив застосувати строк позовної давності, посилаючись на те, що Кредит укладений ще у 2006 році, додатковий договір у 2013 році, а позов до банку позивач подав лише у 2020 році.

16 лютого 2021 року позивач, подав відповідь на відзив, в якій зазначив, що Банк не надав жодного заперечення такому факту, як безпідставне та незаконне нарахування комісії, а саме відповідно до п.1.1 Кредитного договору заборгованість по кредиту складається із кредиту, відсотків, винагороди, комісії. Відповідно до ч.4 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів, редакція, яка діяла на момент укладання Кредитного договору: «у договорі про надання споживчого кредиту зазначається: сума кредиту, детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту, право дострокового повернення кредиту, річна ставка за кредитом, інші умови, визначені законодавством». Тобто, законодавець не передбачав таку можливість для відповідача, як включати у кредитний договір комісії та платежі, які не є послугою банку і за які позивач не повинен платити, а отже таке положення Кредитного договору є несправедливим. Крім того, відмовляючи в задоволенні позову з підстав збігу терміну позовної давності, Київський апеляційний суд дійшов висновку про обґрунтованість позову в частині визнання недійсними пунктів 1.1., 2.2.3 в частині сплати позивальником комісії та винагороди кредитного договору від 27 липня 2006 року.

Оскільки, клопотань від жодної із сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило, а тому відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними в справі матеріалами.

Суд, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Так, судом встановлено, що 27.07.2006 року між ЗАТ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №KIC0GK00830051.

Відповідно до п. 1.1 якого Банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом: надання готівкою через касу на строк з 27.07.2006 р. по 27.07.2021 р. включно, у вигляді не відновлювальної кредитної лінії у розмірі 54 768,00 доларів США на наступні цілі: купівлі квартири в сумі 47 600,00 доларів США, а також 7 168,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3., 2.2.7 даного договору зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0,21% від суми наданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з п. 6.2. даного договору. Періодом сплати вважати період з 14 по 20 число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 676,35 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди та комісії.

Відповідно до п. 2.2.3 Позичальник зобов`язується сплатити Банку винагороду і комісію згідно п. 1.1 і п. 6.2 даного договору.

На забезпечення виконання умов кредитного договору, 27.07.2006 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «ПриватБанк» був укладений договір іпотеки, предметом якого надання Іпотекодавцем в іпотеку нерухомого майна, зазначеного в п. 6 цього договору, в забезпечення виконання зобов`язань Іпотекодавця перед Іпотекодержателем, в силу чого Іпотекодержатель має право в разі невиконання Іпотекодавцем зобов`язань, забезпечених іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами Іпотекодавця.

Відповідно до п. 2 договору іпотеки, за цим договором іпотекою забезпечується виконання зобов`язань Іпотекодавця за кредитним договором № КІС0GK00830051 від 27 липня 2006 року, з:

- повернення кредиту, наданого у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 54 768,00 доларів США, що еквівалентно 276 578,40 грн. на наступні цілі: купівля квартири у сумі 47600,00 доларів США і на оплату страхових платежів у сумі 7168,00 доларів США, на строк до 27.07.2010 року включно;

- сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 1,00% відсотка за місяць з 14-го по 20-е число кожного місяця;

- сплати винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,21% відсотка від суми виданого кредиту щомісячно;

- щомісячного надання грошових коштів (щомісячний платіж) у період сплати з 14 по 20 число кожного місяця сумою не менш 676,35 доларів США.

- сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 2,0% за місяць у випадку невиконання Іпотекодавцем зобов`язань по погашенню кредиту;

- погашення кредиту та відсотків за користування ним щомісячно в період сплати з 14 по 20 число кожного місяця.

19 липня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, згідно якої п. 1.1 договору викладено в новій редакції: Банк зобов`язується надати Позичальникові грошові кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк по 27.07.2021 року включно, у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 54404,73 доларів СҐША на наступні цілі: купівля житлового будинку у розмірі 47 600,00 дол. США, а також у розмірі 6804,73 дол. США на сплату страхових платежів у випадках та порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 14,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,21% від суми виданого кредиту щомісяця від суми розрахованої згідно з п. 3.11 даного договору. Періодом сплати вважати період з 14 по 20 число кожного місяця.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно із статтями 525 та 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Підставою недійсності правочину є недодержання (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною першою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», з подальшими змінами, у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», зараз і надалі в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит щодо встановлення плати за обслуговування кредиту, що є підставою для визнання таких положень недійсними.

Частиною другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови, в яких банк встановлює платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на підписання кредитного договору тощо).

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то такі дії, а також супроводження кредиту не є самостійними послугами, які зумовлюють сплату позичальником коштів за це.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Таким чином, пункти 1.1, 2.2.3. кредитного договору, якими встановлено обов`язок позичальника сплачувати комісію та винагороду за обслуговування кредиту без зазначення, за які саме послуги банку позичальник зобов`язаний сплачувати комісію, не відповідають положенням статей 11 та 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Під час розгляду справи представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, який містить клопотання про застосування строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Судом встановлено, що 27.04.2016 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області у справі №357/18202/14-ц 2/357/1761/16 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості по кредитному договорі, було винесено заочне рішення, яке набрало законної сили. З моменту укладання кредитного договору та договору іпотеки пройшло 14 років, адже ці договори були укладені ще у 2006 році і позивач жодного разу не звертався до банку з метою розірвання даних договорів. У 2013 році була укладена додаткова угода №1 до кредитного договору №KIC0GK00830051 від 27.07.2006 року, а з позовом до суду позивач звернувся лише у 2020 році, отже позивачем пропущено строк позовної давності при зверненні до суду з даним позовом.

Таким чином, в задоволенні вимоги позивача про визнання недійсним п. п. 1.1., 2.2.3 Кредитного договору слід відмовити, у зв`язку з пропуском строків позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі.

До такого ж висновку дійшов Київський апеляційний суд в постанові від 16 вересня 2020 року у справі №357/9967/19, 22-ц/824/6788/2020.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України понесені судові витрати залишаються за позивачем.

Керуючись ст. ст. 5, 12, 13, 81, 211, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, ст. ст. 203, 215, 526, 527, 628, 1054 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів» суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяБ. І. Кошель