03.03.2021 року КОЗЕЛЬЩИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 533/1183/20
Провадження № 2/533/32/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

03 березня 2021 року селище Козельщина

Козельщинський районний суд Полтавської області у складі:

головуючої судді Козир В.П.,

за участю:

секретаря судового засідання Кругловецького Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

У С Т А Н О В И В :

24 грудня 2020 року позивач ОСОБА_3 звернулася до Козельщинського районного суду Полтавської області з позовною заявою до ОСОБА_2 , у якій просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: будинком АДРЕСА_1 .

В своїй заяві позивач зазначила, що їй на праві приватної власності належить будинок АДРЕСА_1 . Позивач та відповідач зареєстровані за вищевказаною адресою, проте у даному будинку відповідач ОСОБА_2 не проживає. Між ними не укладався договір найму жилого приміщення, а була лише усна домовленість про проживання відповідача у цьому будинку як наймача. ОСОБА_2 не є членом її сімї.

Відповідач ОСОБА_2 з 03.04.2006 у даному будинку не проживає, перешкод у користуванні цим жилим приміщенням позивач не чинила. Протягом всього цього часу відповідач проживав за кордоном, де проживає до теперішнього часу.

Позивач вважає, що відповідач створює їй перешкоди, що заважають їй у повному обсязі здійснювати правомочності власника, що полягають у такому: неможливість оформлення субсидії по оплаті комунальних послуг; нарахування комунальних послуг відповідно до кількості зареєстрованих споживачів, якими вона фактично не користується.

Ухвалою суду від 11 січня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено справу до розгляду у підготовчому судовому засіданні на 11.02.2021.

Ухвалою суду від 11 лютого 2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилася, належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, через канцелярію суду направила заяву про розгляд справи без її участі, та прохала задовольнити позовні вимоги. Також у день судового засідання від ОСОБА_3 прийнято телефонограмму зі заявою про заочний розгляд справи.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи за зареєстрованим місцем проживання, причини неявки у судове засідання не повідомив, відзив не подав.

Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цієї статтею.

За таких обставин, з урахуванням положень статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів та ухвалити заочне рішення.

Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши надані позивачем докази та надавши їм належну оцінку, встановив таке.

Згідно договору купівлі-продажу від 21 липня 1978 року та свідоцтва про право власності на будинковолодіння від 05 квітня 1999 року № 2, зареєстрованого в Кременчуцькому бюро технічної інвентаризації 05.04.1999 за реєстровим № 54 та зареєстрованого у реєстрову книгу № 1, ОСОБА_3 є власником будинковолодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6, 7).

Відповідно до довідки «Кременчуцького міжміського бюро технічної інвентаризації Кременчуцької міської ради Полтавської області» від 21.20.2020 № 61/4473 за даними архівного обліку станом на 28.12.2012 в КП «КМБТІ» зареєстровано нерухоме майно по АДРЕСА_1 , а саме: житловий будинок, власником якого є громадянка ОСОБА_3 (а.с. 8).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.11.2020, індексний номер витягу: 230754362, власником житлового будинку загальною площею 31,7 квадратних метрів, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 (а.с. 9).

З акту від 25.08.2020, складеного та підписаного ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (які є сусідами спірного домоволодіння) вбачається, що громадянин ОСОБА_2 з 03.04.20006 не проживає в будинку АДРЕСА_1 (а.с. 14).

Згідно довідки виконавчого комітету Новогалещинської селищної ради від 12.08.2020 № 1256 ОСОБА_3 зареєстрована та проживає одна за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 15).

Відповідно до відмітки у паспорті на с. 12 позивачка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

За довідкою виконавчого комітету Новогалещинської селищної ради від 07.09.2020 № 1399 ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з нею зареєстрований ОСОБА_2 .

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № № 2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, та закріплено право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю…

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб (ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 33, п. 34 постанови від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.

Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР)…

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 71 Житлового кодексу УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст. 72 Житлового кодексу УРСР).

Судом встановлено, що позивач є власником домоволодіння за спірною адресою.

Відповідач як наймач житлового приміщення доказів поважності причин його відсутності за адресою зареєстрованого місяця проживання суду не надав.

Таким чином, оскільки відповідач понад чотирнадцять років (з 2006 року) не проживає у будинку, що належить позивачу, а реєстрація місця проживання відповідача у належному позивачу будинку, заважає позивачу у повній мірі володіти та користуватися її житлом, позовні вимоги щодо визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування жилим приміщення, є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Матеріалами справи підтверджено сплату позивачем при зверненні до суду судового збору, про що свідчить квитанція про сплату судового збору.

З врахуванням того, що позов позивача підлягає задоволенню, суд в силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України, приходить до висновку про стягнення судових витрат у вигляді судового збору з відповідача на користь позивача у сумі 840,80 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 13, 14, 19, 76, 141, 211, 223, 247, 259, 263-265, 273, 354-355, ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 840,80 гривень.

Рішення суду може бути оскаржене позивачем до Полтавського апеляційного суду шляхом подання через Козельщинський районний суд Полтавської області апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте Козельщинським районним судом Полтавської області за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом вищевказаних строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ).

Відповідач: ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ).

Повне рішення складено 03 березня 2021 року.

Суддя В.П. Козир