Ухвала

15 грудня 2021року

м. Київ

справа № 522/4245/20

провадження № 61-3120в21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротуна В. М., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),

учасники справи:

заявники: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 26 травня 2020 року в складі судді Чернявської Л. М. та постанову Одеського апеляційного суду від 03 лютого 2021 року в складі колегії суддів: Сєвєрової Є. С., Вадовської Л. М., Колеснікова Г. Я.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог

У березні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з заявою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, та просили:

- встановити факт прибуття в Україну на постійне проживання осіб без громадянства ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до набрання чинності Законом України «Про імміграцію», 07 серпня 2001 року та, зокрема проживання на території України на законних підставах з 10 лютого 1995 року до 07 серпня 2001 року;

- встановити факт наявності в паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року ОСОБА_4 , серії НОМЕР_1 , виданого 15 жовтня 1986 року, та в паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року ОСОБА_1 , серії НОМЕР_2 , виданого 26 травня 1980 року, відміток про постійну прописку на території України, вчинених Малиновським РВВС у місті Одесі (дата 10 лютого 1995 року) та Суворовським РВВС у місті Одесі (дата 26 квітня 1996 року);

- встановити факт наявності в осіб без громадянства ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 з 10 лютого 1995 року по 07 серпня 2001 року законних джерел існування в Україні.

Свої вимоги обґрунтували тим, що вони є особами без громадянства, з 1995 року проживають на території України та мають намір отримати громадянство України в установленому законом порядку.

З цією метою вони неодноразово зверталися до органів державної міграційної служби. У відповідь на їх звернення Державна міграційна служба України та Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області повідомили їх про необхідність пред`явити докази законності дозволу на імміграцію, а саме законності джерел існування станом на 1995 рік та фактів, що підтверджують місце їх реєстрації в місті Одесі.

Отримати документи, що підтверджують вищевказані факти, у позасудовому порядку вони не можуть у зв`язку із спливом терміну їх зберігання у відповідних органах державної влади, що стало підставою для звернення з цією заявою до суду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 26 травня 2020 року заяву задоволено.

Встановлено факт прибуття в Україну на постійне проживання осіб без громадянства ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до набрання чинності Законом України «Про імміграцію» 07 серпня 2001 року та їх проживання на території України на законних підставах з 10 лютого 1995 року до 07 серпня 2001 року (набрання чинності Законом України «Про імміграцію»).

Встановлено факт наявності в паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року ОСОБА_4 , серії НОМЕР_1 , виданого 15 жовтня 1986 року відділом внутрішніх справ Металургійного райвиконкому міста Темірта у Карагандинської області (Казахська РСР) відмітки про постійну прописку на території України, вчиненої Малиновським РВВС у місті Одесі 10 лютого 1995 року та відмітки про постійну прописку на території України, вчиненої Суворовським РВВС у місті Одесі 26 квітня 1996 року.

Встановлено факт наявності в паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року ОСОБА_1 , серії НОМЕР_2 , виданого 26 травня 1980 року Восточним відділенням Відділу внутрішніх справ Теміртауського міськвиконкому Карагандинської області (Казахська РСР) відмітки про постійну прописку на території України, вчиненої Малиновським РВВС у місті Одесі 10 лютого 1995 року та відмітки про постійну прописку на території України, вчиненої Суворовським РВВС у місті Одесі 26 квітня 1996 року.

Встановлено факт наявності в осіб без громадянства ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 - у період з 10 лютого 1995 року по 07 серпня 2001 року законних джерел існування в Україні, зокрема у вигляді: власних фінансових заощаджень; фінансової допомоги від членів сім`ї; соціальних виплат та допомоги держави на утримання малолітніх дітей; заробітної плати та прибутків від підприємницької діяльності й приватної власності.

Суд першої інстанції виходив з того, що факт прописки та постійного проживання заявників у період з січня 1995 року по червень 2001 року на законних підставах у місті Одесі, а також факт наявності в них законних джерел для існування в Україні в зазначений період підтверджений достовірними та достатніми доказами, від встановлення цих фактів залежить вирішення питання про прийняття заявників до громадянства України, у зв`язку з чим вважав наявними підстави для задоволення заяви.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 03 лютого 2021 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині встановлення факту наявності в осіб без громадянства ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 - у період з 10 лютого 1995 року по 07 серпня 2001 року законних джерел існування в Україні, зокрема у вигляді: власних фінансових заощаджень; фінансової допомоги від членів сім`ї; соціальних виплат та допомоги держави на утримання малолітніх дітей; заробітної плати та прибутків від підприємницької діяльності й приватної власності.

Заяву ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про встановлення факту наявності в період з 10 лютого 1995 року по 07 серпня 2001 року законних джерел існування в Україні залишено без розгляду.

У решті рішення залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що встановлення факту прибуття та постійного проживання заявників на території України протягом п`яти років є необхідним для отримання громадянства, а тому правильним є висновок суду про наявність підстав для його встановлення.

Разом з тим, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині встановлення факту наявності в заявників законних джерел для існування та залишаючи заяву в цій частині без розгляду, апеляційний суд зазначив, що питання наявності законних джерел існування піддано сумніву Державною міграційною службою України, що стало підставою для відмови в порушенні клопотання про прийняття до громадянства, а отже існує спір щодо законності такої відмови, який не може бути вирішений в порядку окремого провадження.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

22 квітня 2021 року Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області (далі - ГУ ДМС в Одеській області) надіслало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Приморського районного суду міста Одеси від 26 травня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 03 лютого 2021 року й ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні заяви.

Підставами касаційного оскарження зазначає неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, а саме:

- застосування норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених в постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року в справі № 757/44694/17-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що звертаючись до територіальних підрозділів ГУ ДМС України в Одеській області з заявами про прийняття до громадянства заявники не надали всіх необхідних документів, передбачених законом, не усунули виявлені в наданих документах недоліки, тобто не використали всі можливості для отримання статусу громадян України, а тому передчасно звернулися з цією заявою до суду. До того ж встановлення фактів, про які просили заявники, не стосується їх особистих прав та не впливає на них, оскільки рішення про встановлення факту не є підставою для підтвердження умов прийняття до громадянства України.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 02 вересня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ГУ ДМС України в Одеській області.

Представник заявників ОСОБА_5 подав відзив на касаційну скаргу ГУ ДМС України в Одеській області, у якому просить залишити її без задоволення.

Ухвалою Верховного Суду від 06 грудня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_6 перебуває з 1992 року в шлюбі з ОСОБА_1 .

У 1995 році заявники ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та їх син ОСОБА_3 , 1993 року народження, прибули на постійне проживання на територію України.

Згідно з паспортом громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року, серії НОМЕР_1 , виданого 15 жовтня 1986 року ОСОБА_6 відділом внутрішніх справ Металургійного райвиконкому міста Теміртау Карагандинської області (Казахська РСР), ОСОБА_2 10 лютого 1995 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , а 26 квітня 1996 року за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до паспорта громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року, серії НОМЕР_2 , виданого 26 травня 1980 року ОСОБА_1 Восточним відділенням Відділу внутрішніх справ Теміртауського міськвиконкому Карагандинської області (Казахська РСР), ОСОБА_1 10 лютого 1995 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , а 26 квітня 1996 року за адресою: АДРЕСА_2 .

06 липня 1995 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як особам без громадянства, видано тимчасові посвідки на проживання в Україні серії НОМЕР_3 та НОМЕР_4 .

08 вересня 1995 року ОСОБА_1 та ОСОБА_7 уклали договір купівлі-продажу нерухомого майна № 9541, згідно з яким ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_3 .

ОСОБА_1 у 1995-1996 роках працював приватним підприємцем на ринках міста Одеси та мав постійний заробіток, у 1997-1999 роках - черговим пульта охорони ВАТ «Шкіросировинний завод» міста Одеса, з січня 1999 року по лютий 2009 року - дияконом Другої Пересипської церкви Євангельських християн баптистів, а в подальшому - приватним підприємцем.

ОСОБА_2 в період з 1994 року до 2003 рік виконувала соціальну функцію по догляду за дітьми до досягнення ними шестирічного віку, з 1999 року працювала в Другій Пересипській церкві Євангельських християн баптистів, з 2003 року по 2014 рік - у приватній загальноосвітній школі «Райдуга» міста Одеси, у 2014-2018 роках - соціальним педагогом Другої Пересипської церкви Євангельських християн баптистів міста Одеси; до теперішнього часу працює вчителем приватної школи ОПНВК «Інтелект».

ОСОБА_3 в період 2000-2010 років був учнем Одеського навчально-виховного комплексу «Гімназія № 7», у 2015 році закінчив Одеський національний політехнічний університет. З 2015 року є приватним підприємцем.

Вищевказані обставини підтверджено, зокрема, трудовими книжками заявників, довідками з місця роботи, довідками закладів освіти.

07 листопада 2014 року ОСОБА_8 отримав посвідку на постійне проживання в Україні № НОМЕР_5 , а 23 вересня 2015 року ОСОБА_2 отримала посвідку на постійне проживання в Україні № НОМЕР_6 .

Заявники неодноразово подавали через територіальні органи Державної міграційної служби в Одеській області заяви про прийняття до громадянства України.

Листами Лиманського відділення ГУ ДМС України в Одеській області від 12 червня 2019 року та від 10 липня 2019 року заявників ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повідомлено, що справа за зверненням ОСОБА_3 про прийняття його до громадянства України повернута Державною міграційною службою України на доопрацювання; провадження за клопотанням ОСОБА_2 про набуття нею громадянства - припинено. 23 вересня 2019 року листом Лиманського РВ ГУ ДМСУ в Одеській області про прийняття такого ж рішення повідомлено ОСОБА_3 .

Вказані рішення територіальним органом ДМС України обґрунтовані, зокрема, відсутністю в матеріалах справи інформації про підстави отримання дозволу на імміграцію в Україну заявників.

Листом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 20 січня 2020 року повідомлено представника заявників, що документування посвідками на постійне проживання у період з 30 березня 1994 року по 07 серпня 2001 року здійснювалося відповідно до Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», яким передбачалося, що іноземець може отримати дозвіл на імміграцію та іммігрувати на постійне проживання, зокрема, якщо він має в Україні законне джерело існування. У зв`язку з тим, що звернення ОСОБА_2 з заявою про залишення на постійне місце проживання відбулося 17 травня 1995 року, управління не перевіряє на належність та допустимість надані нею докази на підтвердження законності джерел існування в період з 1998 року по 2019 рік.

Позиція Верховного Суду та її нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених в постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року в справі № 757/44694/17-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Статті 400 ЦПК України, якою визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції діє в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Проте, зазначена підстава касаційного оскарження не знайшла свого підтвердження під час перегляду справи в межах доводів касаційної скарги, оскільки правовідносини в зазначених заявником справах та в справі, яка переглядається, не є подібними.

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Обґрунтовуючи підстави заяви про встановлення фактів, що мають юридичне значення, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 посилалися на те, що вони є особами без громадянства. Встановлення фактів прибуття в Україну на постійне проживання до набрання чинності Законом України «Про імміграцію», наявності в паспортах громадянина колишнього СРСР відміток про постійну прописку на території України, а також наявності в них законних джерел існування в Україні в період з 10 лютого 1995 року по 07 серпня 2001 року необхідно їм для прийняття до громадянства України на підставі статті 9 Закону України «Про громадянство».

Відповідно до висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року в справі № 757/44694/17-ц (провадження № 61-14495св18), який був конкретизований у постанові Верховного Суду від 15 вересня 2021 року в справі № 503/246/19 (провадження № 61-11660свп20), факт постійного проживання особи станом на 24 серпня 1991 року не має правового значення для видачі паспорта громадянина України замість втраченого або викраденого, тому не підлягає встановленню в судовому порядку, що є підставою для відмови в задоволенні заяви.

Таким чином, підстави, зміст вимог, встановлені фактичні обставини, а також матеріально-правове регулювання спірних відносин у справі № 757/44694/17 та в цій справі є відмінними.

Висновки Верховного Суду

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений в постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Оскільки підстава касаційного оскарження, передбачена в пункті 1 частини другої статті 389 ЦПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, то відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України касаційне провадження за касаційною скаргою ГУ ДМС України в Одеській області підлягає закриттю з мотивів, наведених вище.

Верховний Суд зазначає, що під час вирішення питання про закриття касаційного провадження у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а встановлюється наявність підстав чи відсутність таких підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Керуючись статтями 260, 396, 400, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження у справі № 522/4245/20 за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області, про встановлення фактів, що мають юридичне значення, за касаційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на постанову Одеського апеляційного суду від 07 квітня 2021 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:С. Ю. Бурлаков А. Ю. Зайцев В. М. Коротун М. Ю. Тітов