Справа № 369/716/21
Провадження № 4-с/369/55/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16.12.2021 м. Київ
16.12.2021 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі головуючої судді Ковальчук Л.М., за участю секретаря Колесніка О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 , стягувач ОСОБА_2 , суб`єкт оскарження Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про визнання дій та бездіяльності неправомірними та зобов`язання вчинити дії, -
13.01.2021 засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 направила до суду вказану скаргу на дії та бездіяльність державного виконавця, в якій просила суд: визнати неправомірними дії Відділу примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ), що полягають у вимозі до ОСОБА_1 сплатити виконавчий збір та витрати виконавчого провадження в межах виконавчого провадження № 50347461 з виконання виконавчого листа № 369/3401/15-ц від 26.02.2016, виданого Києво-Святошинським районним судом Київської області; визнати неправомірною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) щодо зняття арешту з майна, що належить ОСОБА_1 , накладеного в межах виконавчого провадження № 50347461; скасувати арешт та заборону відчуження з всього майна, що належить ОСОБА_1 , накладеного на підставі постанови від 02.03.2016 в межах виконавчого провадження № 50347461; виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про обтяження № 21155929 про арешт майна, що належить ОСОБА_1 , накладеного Відділом примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) в межах виконавчого провадження № 50347461. Скарга мотивована тим, що 02.03.2016 державним виконавцем Відділу ПВР УДВС ГТУЮ у м. Києві Пишним А.В. було винесено постанови про відкриття виконавчого провадження №50347461 та накладення арешту на майно ОСОБА_1 , а також оголошено заборону на його відчуження, з виконання виконавчого листа від 26.02.2016, виданого Києво-Святошинським районним судом Київської області.
29.06.2017 державним виконавцем Відділу ПВР УДВС ГТУЮ у м. Києві було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу в зв`язку відсутністю у скаржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, не зважаючи на наявність у скаржника нерухомого майна, яке перебувало в іпотеці стягувача. Також на час повернення цього виконавчого документа стягувачу без виконання державний виконавець був зобов`язаний винести постанову про стягнення з неї виконавчого збору та направити дану постанову скаржнику (боржнику). Однак, як вказує скаржник, матеріали виконавчого провадження постанови про стягнення з неї виконавчого збору не містять.
09.08.2020 скаржник звернулась із заявою до Відділу ПВР УДВС ГТУЮ у м. Києві про зняття арешту.
15.12.2020 за результатами розгляду заяви скаржника (боржника) щодо зняття арешту з майна Відділом примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) прийнято рішення, яким було скаржнику відмовлено зняти арешт з майна, що належить їй, лист з вказівкою на це рішення було вручене останній 26.12.2020. У цьому рішенні орган ДВС посилався на те, що скаржник не сплатила виконавчий збір.
З оскаржуваним рішенням та його підставами скаржник не погоджується, вважає це рішення безпідставним.
Також скаржник просить звернути увагу на те, що рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області, на виконання якого було видано виконавчий лист, вона виконала в повному обсязі.
20.01.2021 ухвалою судді було відкрито провадження у справі, витребувано у державного виконавця засвідчену копію матеріалів виконавчого провадження № 50347461.
Заявник та її представник в судове засідання не з`явились, на адресу суду надіслали заяву, в якій просили розгляд скарги здійснювати без їх участі, скаргу підтримали у повному обсязі.
Суб`єкт оскарження свого представника в судове засідання не направив, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки свого представника та позицію щодо скарги суду не повідомив.
Стягувач у судове засідання також не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини своєї неявки та позицію щодо скарги суду не повідомив.
За приписами ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.
У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 02.03.2016 державним виконавцем ВПВР УДВС ГТУЮ у м. Києві Пишним А.В. було прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 50347461 з виконання виконавчого листа № 369/3401/15-ц від 26.02.2016, виданого Києво-Святошинським районним судом Київської області.
Постановою державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ у м. Києві Пишного А.В. від 02.03.2016 було накладено арешт на майно ОСОБА_1 та оголошено заборону на його відчуження.
29.06.2017 державним виконавцем ВПВР УДВС ГТУЮ у м. Києві Пишним А.В. було прийнято в межах виконавчого провадження ВП № 50347461 на підставі ч. 1 п. 2 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку із тим, що у боржника відсутнє інше майно, на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення заборгованості.
Матеріали виконавчого провадження № 50347461 не містять постанов про стягнення з боржника (скаржника) виконавчого збору та витрат, пов`язаних з вчиненням державним виконавцем виконавчих дій в межах цього виконавчого провадження.
09.08.2020 скаржник звернулася із заявою до ВПВР УЗПВР у м. Києві ЦМУ Міністерства юстиції України (м. Київ) про зняття арешту.
15.12.2020 за результатами розгляду заяви скаржника (боржника) щодо зняття арешту з майна ВПВР УЗПВР у м. Києві ЦМУ Міністерства юстиції України (м. Київ) було прийнято рішення, яким було відмовлено зняти арешт з майна, що належить скаржнику, що було вручене останній 26.12.2020. Мотивацією такого рішення було те, що скаржник не сплатила виконавчий збір у сумі 772 501,31 грн. та витрати, пов`язані з вчиненням державним виконавцем виконавчих дій в межах виконавчого провадження № 50347461.
Надаючи правову оцінку оскаржуваним діям та бездіяльністю суб`єкта оскарження, суд аналізує наступне законодавство.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Законом України «Про виконавче провадження» регламентовано порядок та особливості проведення кожної стадії (дії) виконавчого провадження і відповідних дій державних виконавців.
Пунктом 1 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на час повернення виконавчого листа державним виконавцем) визначено, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Відповідно до ч. 4 ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на час повернення виконавчого листа державним виконавцем) встановлено, що на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на час повернення виконавчого листа державним виконавцем) виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.
Частиною 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на час повернення виконавчого листа державним виконавцем) передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо:
1) стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа;
2) у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені протягом року виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними;
3) стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення;
4) стягувач перешкоджає проведенню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат виконавчого провадження, передбачене статтею 43 цього Закону, незважаючи на попередження виконавця про повернення йому виконавчого документа;
5) у результаті вжитих виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, про відібрання дитини, а також виконавчі документи, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані без участі боржника);
6) у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він за виконавчим документом повинен передати стягувачу в натурі;
7) боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку із втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи транспортні засоби боржника, розшук яких здійснювався поліцією, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку;
8) відстрочка виконання рішення, надана судом, яким постановлено рішення, не закінчилася;
9) законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення;
10) відсутня його згода на заміщення приватного виконавця у випадках, передбачених Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів";
11) запроваджено тимчасову адміністрацію банку-боржника, крім рішень немайнового характеру.
З урахуванням ч. 3 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на час повернення виконавчого листа державним виконавцем) у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої цієї статті арешт з майна знімається.
Відповідно до ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на час повернення виконавчого листа державним виконавцем) у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.
Відповідно до ч. 4 ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на час повернення виконавчого листа державним виконавцем) встановлено, що на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.
З огляду на ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на час повернення виконавчого листа державним виконавцем) особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.
Виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом.
У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.
Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:
1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;
2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;
3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;
4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;
5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;
6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;
7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;
8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову.
У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Частиною 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Частиною 1 ст. 447 ЦПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Частинами 2, 3 ст. 451 ЦПК України визначено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
З урахуванням встановлених судом обставин та вимог законодавства суд приходить до наступних висновків.
Так, як було вже вказано, матеріали виконавчого провадження № 50347461 не містять постанов про стягнення з боржника (скаржника) виконавчого збору та витрат, пов`язаних з вчиненням державним виконавцем виконавчих дій в межах цього виконавчого провадження, тому вимоги суб`єкта оскарження щодо сплати ОСОБА_1 їх і відмова на цій підставі в скасуванні арешту, накладеного на її майно в рамках виконавчого провадження № 50347461, є неправомірними.
А отже, суд задовольняє вимогу скаржника в частині визнання неправомірними дій суб`єкта оскарження, що полягали у вимозі сплатити виконавчий збір та витрати виконавчого провадження № 50347461.
Разом з тим, Законом України «Про виконавче провадження» не визначено обов`язок державного виконавця скасувати арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документу стягувачу, а органи ДВС можуть діяти лише у спосіб, визначений законодавством, тому вимога ОСОБА_1 про визнання бездіяльності суб`єкта оскарження щодо зняття арешту з її майна неправомірною не підлягає задоволенню, у цьому випадку неправомірна бездіяльність з боку суб`єкта оскарження не мала місце.
Доказів виконання рішення суду скаржником (боржником) не було надано суду, так само і не було оскаржено постанову державного виконавця про повернення виконавчого документу стягувачу з підстав, що виконавець повинен був не повернути виконавчий документ стягувачу, а закінчити виконавче провадження та разом із цим скасувати арешт, накладений на майно боржника.
У задоволенні вимог ОСОБА_1 про скасування арешту та заборони відчуження, накладених на її майно, а також про виключення з Державного реєстру запису про обтяження суд також відмовляє, оскільки ці питання стосуються спору про право та не можуть вирішуватись в рамках оскарження дій, бездіяльності та рішень державного виконавця, в тому числі й через те, що ч. 2 ст. 451 ЦПК України не визначено повноважень суду на скасування арешту та заборон відчуження, накладених на майно, а також на виключення з Державного реєстру записів про обтяження нерухомого майна.
При цьому, з огляду на низку тверджень скаржника, що не стали предметом аналізу в даній ухвалі, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).
З огляду на викладене, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 18, 27, 37, 40, 42, 59, 74 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 258-261, 351, 352, 354, 447-451 ЦПК України суд,-
Скаргу ОСОБА_1 , стягувач ОСОБА_2 , суб`єкт оскарження Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про визнання дій та бездіяльності неправомірними та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.
Визнати неправомірними дії Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), що полягають у вимозі до ОСОБА_1 сплатити виконавчий збір та витрати виконавчого провадження в межах виконавчого провадження № 50347461 від 02.03.2016.
У решті вимог відмовити.
Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Київського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.
Суддя: Л.М Ковальчук