Ухвала

24 грудня 2021 року

місто Київ

справа № 752/402/19

провадження № 61-18555ск21

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Погрібного С. О. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Київського апеляційного суду від 29 вересня 2021 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» про зобов`язання вчинити дії, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 15 листопада 2021 року звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 29 вересня 2021 року, справу направити до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 03 грудня 2021 року касаційну скаргу залишено без руху та надано заявнику строк для її виконання: з метою подання копії супровідного листа суду апеляційної інстанції, яким направлено ОСОБА_1 копію ухвали Київського апеляційного суду від 29 вересня 2021 року; подання доказів на підтвердження сплати судового збору за подання касаційної скарги у визначеному Судом розмірі, а саме 454, 00 грн.

Визнаючи обов`язок ОСОБА_1 здійснити сплату судового збору за подання касаційної скарги, Верховний Суд, врахувавши зміст рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 травня 2021 року, констатував, що ОСОБА_1 не є споживачем послуг банку та не набув права на звільнення його від сплати судового збору за подання касаційної скарги відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Від заявника у грудні 2021 року надійшли клопотання та копія супровідного листа Київського апеляційного суду від 30 вересня 2021 року, яким направлено ОСОБА_1 копію ухвали Київського апеляційного суду від 29 вересня 2021 року.

Щодо вимоги Верховного Суду про здійснення сплати судового збору за подання касаційної скарги, на переконання ОСОБА_1 , така вимога Суду не ґрунтується на засадах верховенства права, оскільки у своїх висновках суд касаційної скарги посилається на незаконне та фактично безглузде рішення суду першої інстанції, тому безпідставно вважає, що він (заявник) у правовідносинах з банком (укладення договору банківського владу) діяв не від свого імені та не у власних інтересах, а діяв від імені та в інтересах ОСОБА_2 .

Верховний Суд встановив, що недоліки, визначені ухвалою Суду від 03 грудня 2021 року, усунуто лише частково з врахуванням такого.

Залишаючи касаційну скаргу ОСОБА_1 без руху, Суд, ознайомившись зі змістом рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 травня 2021 року, врахував, що ОСОБА_1 , звертаючись до суду із позовом про зобов`язання вчинити дії у правовідносинах, пов`язаних з укладеним між ОСОБА_2 та відповідачем договором банківського вкладу, діяв не від свого імені та не у власних інтересах, а від імені та в інтересах ОСОБА_2 .

Відповідно до змісту зазначеного судового рішення ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про зобов`язання Акціонерного товариства

«Банк Кредит Дніпро» (далі - Банк) надати йому інформацію про результати перевірки його заяв від 03 серпня 2017 року за вхідним № 51/12-360 та вхідним № 51/12-361, зобов`язання відповідача повернути йому нотаріально завірену копію довіреності від імені ОСОБА_2 , стягнути відшкодування моральної шкоди у розмірі 45 000, 00 грн.

Позов обґрунтовано тим, що 31 березня 2016 року працівникам відділення Банку він передав нотаріально засвідчену копію довіреності від імені ОСОБА_2 , на підставі якої між ОСОБА_2 та Банком укладено договір банківського вкладу від 31 березня 2016 року № 7702 на строк до 22 червня 2017 року. Протягом строку дії вкладу, у період з 31 березня 2016 року до 22 червня 2017 року, позивач неодноразово отримував відсотки та поповнював вклад. За декілька днів до закінчення строку вкладу ОСОБА_1 звернувся до відділення Банку із вимогою забезпечити на 22 червня 2017 року наявність у відділенні Банку відповідної суми коштів, втім, після закінчення строку вкладу Банк відмовився виплатити позивачу суму вкладу ОСОБА_2 на підставі його паспорта, посилаючись на відсутність у Банку нотаріально завіреної копії довіреності.

Верховний Суд враховує виклад вимог та обґрунтування позову ОСОБА_1 у рішенні Голосіївського районного суду міста Києва від 12 травня 2021 року, оскільки за правилом пункту 7 частини другої та пункту 1 частини третьої статті 265 ЦПК України у вступній та описовій частині рішення зазначаються вимоги позивача та стислий виклад його позиції.

За наведених обставин Верховний Суд врахував, що відповідно до фактичних підстав позову, якими обґрунтовує ОСОБА_1 пред`явлені позовні вимоги, позивач звернувся до банку з приводу виконання договору банківського вкладу, укладеного ОСОБА_2 та Банком. Тобто, укладаючи договір банківського вкладу, ОСОБА_1 діяв саме як представник за довіреністю ОСОБА_2 , а не як особа, яка безпосередньо уклала договір.

Відповідно до статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунку (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Згідно з частиною першою статті 1063 ЦК України фізична або юридична особа може укласти договір банківського вкладу (зробити вклад) на користь третьої особи. Ця особа набуває права вкладника з моменту пред`явлення нею до банку першої вимоги, що випливає з прав вкладника, або вираження нею іншим способом наміру скористатися такими правами. До набуття особою, на користь якої зроблений банківський вклад, прав вкладника ці права належать особі, яка зробила вклад.

У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України).

Відповідно до пункту 22 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Згідно із пунктом 17 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про захист прав споживачів» особливості захисту прав споживачів фінансових послуг визначаються відповідними законами.

Отже, відносини між сторонами цього спору регулюються не Законом України «Про захист прав споживачів», а загальними правилами ЦК України.

Водночас, визначаючи, чи є особа споживачем послуг, потрібно відрізняти укладення договору на користь третьої особи та здійснення представництва особи та вчинення від її імені дій, укладення договорів тощо.

Представництвом є правовідношення, у якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства (стаття 237 ЦК України).

Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі (стаття 244 ЦК України).

Відповідно до фактичних обставин, якими обґрунтовує свої позовні вимоги ОСОБА_1 , він не є стороною договору банківського вкладу, а є лише представником ОСОБА_2 , який власне і є споживачем фінансових послуг Банку.

Укладаючи договір банківського вкладу від імені ОСОБА_2 , діючи на підставі довіреності, ОСОБА_1 не набув прав вкладника, а відповідно не набув прав споживача у правовідносинах з договору банківського вкладу, укладеного ОСОБА_2 та Банком.

Отже, звертаючись до суду з позовом про зобов`язання вчинити дії та про відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_1 , діючи від свого імені та у власних інтересах, а не від імені та не в інтересах ОСОБА_2 , не набув права на звільнення його від сплати судового збору за подання касаційної скарги відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Підсумовуючи наведе, Верховний Суд констатує, що недоліки касаційної скарги усунуто частково, лише в частині надання копії супровідного листа суду апеляційної інстанції, яким направлено ОСОБА_3 копію зазначеного рішення, втім заявником не усунуто недоліки в частині подання доказів на підтвердження сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Викладене свідчить, що станом на 24 грудня 2021 року вимоги ухвали Верховного Суду від 03 грудня 2021 року ОСОБА_1 не усунуто належним чином та з відповідною повнотою. Підстави для продовження строку усунення недоліків відсутні, тому касаційна скарга підлягає поверненню заявникові.

Викладені обставини унеможливлюють відкриття касаційного провадження за згаданою касаційною скаргою та зумовлюють такі процесуальні наслідки як повернення касаційної скарги.

Відповідно до частини другої статті 393 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

За змістом статті 185 ЦПК України, якщо заявник не усунув недоліки скарги у строк, встановлений судом, скарга вважається неподаною і повертається заявнику.

Оскільки у встановлений судом строк, недоліки касаційної скарги не усунуто повністю, касаційна скарга підлягає поверненню заявнику.

Суд роз`яснює, що повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статтями 185, 393 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 29 вересня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» про зобов`язання вчинити дії, відшкодування моральної шкоди, вважати неподаною та повернути заявнику.

Роз`яснити заявникові право повторного звернення з касаційною скаргою.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя С. О. Погрібний