П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2021 року

м. Рівне

Справа № 569/5197/20

Провадження № 22-ц/4815/145/21

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Бердій М.А.

Час, дата і місце ухвалення рішення

суду першої інстанції: 14 год. 30 хв.

22 жовтня 2020 року в м. Рівне

Дати складення повного тексту не вказано

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Ковальчук Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 жовтня 2020 року в цивільній справі за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу,

в с т а н о в и в :

У квітні 2020 року в суд звернулося Моторне (транспортне) страхове бюро України(далі - МТСБУ) з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу. Мотивуючи свої вимоги, покликалося на дорожньо-транспортну пригоду (далі ДТП) яка сталася о 18 год. 15 хв. 15 січня 2016 року та полягала в тому, що ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом Volkswagen Caddy, номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по правій смузі руху автодороги Київ-Чоп, з боку м. Львів в напрямку м. Київ, на 329 км + 450 м вказаної дороги, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка від отриманих тілесних ушкоджень загинула на місці події. Позивач вважав, що хоча кримінальне провадження було закрито у зв`язку із відсутністю в діянні ОСОБА_1 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, однак відповідно до ст.ст. 1166, 1187 ЦК України, завдана шкода підлягає відшкодуванню в повному обсязі її завдавачем. З огляду на те, що цивільно-правова відповідальність відповідача на час виникнення ДТП не була застрахована, тому саме позивач здійснив потерпілій особі, яка звернулась з необхідними документами, регламентну виплату, що підлягає відшкодуванню в порядку регресу.

З наведених мотивів просило стягнути з ОСОБА_1 на користь МТСБУ завдану шкоду в порядку регресу в розмірі 16 536 гривень.

У поданому відзиві відповідач просив відмовити в задоволенні позову, покликаючись на те, що загинув пішохід саме зі своєї вини, а тому завдана шкода не підлягає відшкодуванню в порядку ч.2 ст. 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", оскільки згідно з цією нормою регресний позов може бути поданий до власника, водія, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду.

У відповіді на відзив позивач наголошував на тому, що особа, яка керували джерелом підвищеної небезпеки, повинна нести відповідальність за моральну шкоду, завдану такими джерелом, незалежно від наявності її вини.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 жовтня 2020 року відмовлено МТСБУ в задоволенні позову до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу.

На рішення суду позивачем подано апеляційну скаргу, де воно покликалось на його незаконність та необґрунтованість, які полягали в неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначалось, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки незалежно від наявності вини особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, несе цивільно-правову відповідальність незалежно від наявності вини за завдану таким джерелом шкоду. На переконання заявника, це узгоджується із роз`ясненнями, наданими судам у п. 4. постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 № 4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування школи, завданої джерелом підвищеної небезпеки", а також із висновками, викладеними Верховним Судом у постанові від 18 жовтня 2019 року в справі № 352/342/17.

З викладених підстав просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Як було з`ясовано судом, 15 січня 2016 року о 18 год. 15 хв. водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом Volksvagen Caddy, номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по правій смузі руху автодороги Київ-Чоп, з боку м. Львів в напрямку м. Київ, на 329 км + 450 м вказаної дороги, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ., яка переходила проїзну частину зліва на право по ходу руху вказаного автомобіля.

Від отриманих тілесних ушкоджень остання загинула на місці події.

15 січня 2016 року за фактом ДТП слідчим СУ ГУНП в Рівненській області були внесено відомості до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України (кримінальне провадження №0000012).

Постановою слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП в Рівненській області від 27 травня 2016 року кримінальне провадження №0000012 закрито у зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.

У постанові про закриття кримінального провадження зазначено, що відповідно до висновку судової інженерно-технічної експертизи із дослідженням обставин та механізму ДТП від 11 травня 2016 №3.1-127/16 в даній дорожній ситуації водій автомобіля Volksvagen Caddy, номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_1 повинен був діяти відповідно до п.12.2, 12.3, 12.4 ґ Правил дорожнього руху України, тобто рухатися зі швидкістю не більше 62-63 км/год. та в момент виникнення небезпеки для руху, яку він об`єктивно спроможний був виявити, повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, та в момент виникнення небезпеки для свого руху не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_2 .

Тому в прямому причинному зв`язку із даною ДТП та настанням суспільно-небезпечних наслідків перебуває порушення пішоходом ОСОБА_3 . Правил дорожнього руху України, а саме: п. 1.5., який вказує на те, що дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків; п. 4.14 а), що забороняє пішоходам виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху; п. 4.14 б), що забороняє пішоходам раптово виходити на проїзну частину; п. 4.14 г), що забороняє пішоходам переходити проїзну частину поза пішохідним переходом, якщо є розділювальна смуга або дорога має чотири і більше смуг для руху в обох напрямках (а.с. 6-7).

У квітні 2016 року син ОСОБА_2 ОСОБА_4 звернувся до позивача із заявою про виплату страхового відшкодування, де просив здійснити відшкодування заподіяної внаслідок ДТП шкоди в межах страхового ліміту, а саме 16 536 гривень на рахунок: банк ПЛВ ЦФ ПАТ "Кредобанк", р/р НОМЕР_2 , ЗКПО банку 22360822, , МФО 325365, , призначення платежу: страхове відшкодування в справі ОСОБА_4 (а.с. 11).

Отже, повно і правильно встановивши обставини справи та застосувавши при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, суд першої інстанції обґрунтовано та відповідно до наявних в матеріалах справи матеріалів, відмовив позивачу в задоволенні позову, оскільки відсутність в діях відповідача вини звільняє його від відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

З огляду на презумпцію вини заподіювана шкоди (ч. 2 ст. 1166 ЦК України) особа звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкоди було завдано не з її вини.

Тобто цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі.

Між тим, як зазначалося, згідно з постановою про закриття кримінального провадження в прямому причинному зв`язку із ДТП, що сталося 15 січня 2016 року та настанням суспільно-небезпечних наслідків, а саме смерті ОСОБА_5 , перебуває порушення потерпілою Правил дорожнього руху.

Так, постанова суду про відсутність в діях водія складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, звільняє такого водія від відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП.

Відповідно до ч.6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Згідно із ч.ч. 2, 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до ст.ст. 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 234/16272/15-ц.

Спеціальним законом, що встановлює обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" від 1 липня 2004 року № 1961-IV (надалі - Закон).

Відповідно до ст.ст. 3, 5 Закону метою такого страхування є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих унаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого ( ст. 6 Закону).

За змістом Закону, настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, у тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але, якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

За правилами ст. 76, ч.1, 2 ст. 77, ч.2 ст. 78 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі ст. 12, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Всупереч вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме відповідач винен у скоєному ДТП.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач, як особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини несе цивільно-правову відповідальність є безпідставними.

Відповідно до п.4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України №4 від 01 березня 2013 року "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" з огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (ч. 2 ст. 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК, п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Враховуючи, що вина відповідача у скоєнні ДТП не встановлена, тому відсутні правові підстави для покладення на нього відповідальності по відшкодуванню матеріальної шкоди.

Колегія суддів при вирішенні спірних правовідносин зважає на постанову Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в цивільній справі №234/16272/15-ц.

Так, передаючи справу на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду виходила із того, що постанова суду у справі про адміністративне правопорушення є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій особи, стосовно якої її ухвалено лише в питанні, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою, при цьому питання вини цієї особи при скоєнні дорожньо-транспортної пригоди підлягає дослідженню та вирішенню під час розгляду справи про цивільно-правові наслідки її дій.

Касаційний суд дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що відсутність у діях водія складу адміністративного правопорушення не свідчить про відсутність підстав для його цивільно-правової відповідальності, а тому вважала за необхідне відступити від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі 199/4320/17 (провадження №61-162св18).

Необхідність відступлення від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах обґрунтована тим, що колегія суддів суду у наведеній постанові дійшла іншого висновку про те, що суди попередніх інстанцій, з`ясувавши, що постановою у справі про адміністративне правопорушення відносно відповідача закрито провадження про притягнення до адміністративної відповідальності на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, з урахуванням положень ст. 61 ЦПК України 2004 року (аналогічна норма міститься в ст. 82 ЦПК України в редакції 2017 року), правильно встановили відсутність підстав для стягнення з відповідача грошових коштів на відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Однак Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду не знайшов підстав для відступлення від правового висновку про те, що постанова суду про відсутність в діях водія складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, звільняє такого водія від відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП.

Тобто відносини в справі, що перегадається апеляційним судом, та тією, яка переглядалася об`єднаною палатою касаційного суду, в частині підстав відшкодування невинуватою у ДТП особою шкоди подібні, а єдиною відмінністю є те, що відсутність вини осіб встановлювалась постановами про закриття різних проваджень, а саме кримінального та про адміністративне правопорушення.

Отже, при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено, зокрема, ухвалу про закриття кримінального провадження, ця ухвала обов`язкова для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи позов, суд не вправі обговорювати вину такої особи, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування.

Приходячи до переконання про залишення апеляційної скарги без задоволення, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (п. 32 рішення від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справах Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Судовий збір, що понесений позивачем при поданні апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України необхідно віднести на його ж рахунок.

Керуючись ст.ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 жовтня 2020 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.В. Боймиструк

Н.М. Ковальчук