Справа № 419/2321/21
Провадження № 2/419/424/2021
10 грудня 2021 року Новоайдарський районний суд Луганської області
у складі: головуючого судді - Іванової О. М.,
при секретарі Московченко О. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Новоайдар Луганської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Новоайдарського районного суду Луганської області з позовною заявою до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що вони є власниками квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
У вищевказаній квартирі зареєстровані її попередні власники ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які згідно умов договору купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , не пізніше 15.04.2019 р. повинні були здійснити заходи щодо зняття з реєстраційного обліку за вказаною адресою, проте до теперішнього часу даної умови договору не виконали.
Відповідачі тривалий час, а саме з 2019 р. не проживають в ній, не здійснють оплату комунальних послуг, не приймають участі в утриманні житла. У добровільному порядку відповідачі не знімаються з реєстрації з належної позивачам на праві приватної власності квартири, внаслідок чого позивачі позбавлені можливості в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном.
На підставі вищенаведеного, позивачі просили суд визнати ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою судді Новоайдарського районного суду Луганської області від 11.10.2021 р. відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання, відповідачам надано строк для подачі відзиву.
Ухвалою судді Новоайдарського районного суду Луганської області від 11.11.2021 р. підготовче провадження закрите, справу призначено до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні..
Позивачі - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилися, надали до суду клопотання про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити в повному обсязі, заперечень проти заочного розгляду справи до суду не надали.
Відповідачі - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відзиву на позовну заяву не надали, у судове засідання не з`явилися, про причину неявки суд не повідомили, хоча були належним чином сповіщені про дату, час та місце судового засідання шляхом опублікування оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Судової влади України (а.с.28-30, 36-38).
Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Згідно положеньч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
У відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що заявлені вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі за наступних підстав.
Положеннями ст. ст. 319 ЦК України, 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Відповідно до ст. 383 ЦК України будинок використовується власником для власного проживання та проживання членів його сім`ї.
Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 08.04.2019 р. (а.с.10,13), копіями витягів з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.14-15).
Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровані у вищевказаній квартирі, що підтверджується довідкою КП «Жилбудсервіс» №1467 від 04.10.2021р. про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб (а.с. 19), а також відміткою про реєстрацію місця проживання в паспортах відповідачів, копії яких містяться в матеріалах справи (а.с.16-18).
Згідно акту, складеного 04.10.2021 року депутатом Щастинської районної ради Луганської області, встановлено, що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не проживають у вищевказаній квартирі з 2019 р. (а.с.20).
Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції.
Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.).
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно ст. 317 ЦК України власникові належить право володіти, користуватися та розпоряджатися своїх майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України).
Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Відповідно до п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав",оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації.
У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованогоЗаконом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.346 ЦК України однією із підстав припинення права власності є припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до положень норм ст.ст.16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.
Суд виходить із того, що відповідачі є колишніми власниками житла, не проживають у квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить позивачам на праві приватної власності, без поважних причин більше одного року, їх реєстрація в зазначеній квартирі є формальною, не цікавляться житловим приміщенням, не беруть ніякої участі в його утриманні, порядок користування житловим будинком з відповідачами не визначався, відповідачі договору найму щодо користування жилим приміщенням не укладали та не зверталися до позивачів із заявою про укладення договору найму житлового приміщення, їх реєстрація порушує права власників, заважає позивачам у повній мірі володіти та користуватися належним житлом, тому суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування вказаним жилим приміщенням, що є підставою для зняття з реєстраційного обліку за вказаною адресою у встановленому законом порядку.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування жилим приміщенням є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.
Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживанняв Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Висновки суду підтверджуються письмовими доказами, дослідженими у судовому засіданні.
На підставі ст. ст. 319, 355, 369, 383 ЦК України, ст. 150 ЖК України, керуючись ст. ст. 12, 13, 259, 263, 264, 265, 280, 354 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 30 днів з дня його проголошення до Луганського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Головуючий О. М. Іванова