Головуючий суддя в суді І інстанції
Єдиний унікальний № 374/146/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2021 року м.Ржищів

Ржищівський міський суд Київської області у складі:

головуючої - судді Козіної С.М.,

секретаря (помічника голови суду) - Кріпак І.О.,

за участі:

позивачки - ОСОБА_1 (не з`явилась),

представника позивачки - ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3

представника Ржищівської міської ради Київської області - (не з`явився),

розглянувши у підготовчому засіданні в м.Ржищів Київської області заяву ОСОБА_3 про закриття провадження у справі подану у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Ржищівської міської ради Київської області про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та скасування їх державної реєстрації, -

ВСТАНОВИВ:

25 травня 2021 року ОСОБА_1 подала до Ржищівського міського суду Київської області вказану вище позовну заяву.

Ухвалою суду від 28 липня 2021 року було відкрито провадження у справі.

22 вересня 2021 року відповідачем ОСОБА_3 подано заяву про закриття провадження у справі з підстав того, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, крім того у справі відсутній предмет спору і він є неналежним відповідачем.

Вказану заяву відповідач підтримав у підготовчому засіданні.

Позивачка в судове засідання не з`явилась.

У підготовчому засіданні представник позивачки ОСОБА_2 проти заявленого клопотання заперечив, зазначив, що справа має розглядатися в порядку цивільного судочинства, оскільки спір стосується приватноправових відносин, а саме: визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та скасування їх державної реєстрації.

Представник Ржищівської міської ради Київської області у підготовче засідання не з`явився з поважних причин.

Заслухавши представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні заяви необхідно відмовити згідно такого.

Згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ за статтею 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Тобто, до адміністративної юрисдикції належить справа, яка виникла зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників є суб`єктом владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, у цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує її права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Натомість визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням наявного приватного права певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

Отже, під час визначення предметної юрисдикції справ суд повинен виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2018 року, в справі №902/517/17).

Цивільні права та інтереси суд може захистити в спосіб визнання незаконними рішенням, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України).

Правовідносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються, зокрема, приписами Земельного кодексу України, а також прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами.

За змістом частини першої статті 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; організація землеустрою.

Із наведеного вбачається, що рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного судочинства, якщо за результатами реалізації цього рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 Цивільного кодексу України та пред`являтися до суду для розгляду в порядку цивільного судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення такої позовної вимоги є оспорювання цивільного права особи, що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень.

Натомість розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають з владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів. Якщо в результаті прийняття рішення порушується право особи на земельну ділянку, то спір стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства залежно від суб`єктного складу сторін спору.

Отже, зважаючи на ту обставину, що спірні правовідносини виникають із земельних відносин, суд приходить до висновку, що дана справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Щодо пред`явлення позову до ненаженого відповідача, то слід роз`яснити таке.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Відповідно до правової позиції висловленої в Постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року, прийнятої в справі № 904/1039/20, визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача. Натоміть установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

При цьому ВС зауважив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39)).

Також суд не може погодитись з твердженням відповідача про відсутність предмету спору з огляду на таке.

Верховний Суд в постанові від 23 грудня 2020 року, прийнятої у справі № 522/8782/16-ц, зазначив, що згідно з пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України, суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову.

Проте поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову.

Як наслідок, в задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_3 слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 255, 260, 353 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_3 про закриття провадження у справі, - відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Ухвала, відповідно до п. 15 ч. 1 ст. 353 ЦПК України, може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 28 грудня 2021 року.

Суддя