Справа № 645/4165/21
Провадження № 2/645/1986/21

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2021 року місто Харків

Фрунзенський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого - судді Сілантьєвої Е.Є.

за участю секретаря судового засідання Ятлової Ю.В.,

за участю:

представник позивача - адвокат Шовков Олег Сергійович, який діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №5112 від 25.07.2018

відповідач - ОСОБА_1 ,

представник відповідача адвокат Тамазликар Леонід Йосипович, який діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 7159/10 від 07.12.2018 р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовомОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 та просив визнати позикові кошти в сумі 150 000 грн. 00 коп., отримані за договором позики такими, що використані в інтересах сім`ї та визнати спільним борговим зобов`язанням подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Здійснити поділ у рівних частках між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільних боргових зобов`язань в сумі 150 000 грн.; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти (половина залишку боргу та половина коштів сплачених Позивачем після розірвання шлюбу) в сумі 64 665 грн. 00 копійок; сягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати, а саме на судовий збір та професійну правничу допомогу.

В обґрунтування позовних вимог, позивач вказав, що 22.09.2018 р. між сторонами було укладено шлюб, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась донька. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова № 645/4378/20 від 12.02.2021 р. шлюб було розірвано. Позивач зазначає, що під час шлюбу виникла необхідність у грошових коштах для сім`ї, так як позивач не працював, відповідач знаходилась у декретній відпустці та також заробітку не мала, а у них була маленька дитина. 07.03.2020 р. він отримав від ОСОБА_3 в борг грошові кошти у розмірі 150 000 грн. 00 копійок, що підтверджується борговою розпискою. Кошти було обіцяно повернути у строк не пізніше 31.12.2020 р. Кошти були йому передані та розписка написана була у присутності двох свідків залучених ОСОБА_3 , а саме ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Кошти були використані на побутові потреби сім`ї, придбання речей для дитини, колишньої дружини та для нього самого. У зв`язку з введенням карантину, падінням економіки його плани щодо заробітку не виправдались та вчасно повернути кошти у повному обсязі не вдалося. За період з моменту отримання коштів у борг та по цей час позивач сплатив в якості погашення боргу всього 24170 грн., що підтверджується банківською випискою. Таким чином, станом на цей час заборгованість перед ОСОБА_3 складає 125 830 грн. 00 коп. Зі сплачених ним в якості погашення боргу 24170 грн. після 12.02.2021 р.. тобто вже після розірвання шлюбу з відповідачкою, ним було сплачено 3 500 грн. (17.02.2021 р. 1 000 грн. та 26.02.2021 р. 2 500 грн.). Таким чином, відповідач повинна сплатити йому половину суми заборгованості, яка є станом на цей час та половини від сплаченого ним після розірвання шлюбу, тобто 125 830 грн. + 3 500 грн. : 2 = 64 665 грн. ОСОБА_3 станом на цей час вимагає повернення коштів, повідомив позивача в усному вигляді, що у разі якщо позивач найближчим часом не поверне борг, то він звернеться до суду. В зв`язку з чим позивач звернувся до суду.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 2 липня 2021 року провадження по справі відкрито, призначено справу до розгляду в порядку спрощеного провадження з викликом сторін та задоволено клопотання позивача про витребування доказів.

28.07.2021 від ОСОБА_2 надійшла уточнена позовна заява, згідно якої позивач просив визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 ; визнати позикові кошти в сумі 150 000 грн. 00 коп., отримані за договором позики такими, що використані в інтересах сім`ї та визнати спільним борговим зобов`язанням подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; здійснити поділ у рівних частках між сторонами спільних боргових зобов`язань в сумі 150 000 грн.; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти (половина залишку боргу та половина коштів виплачених позивачем після розірвання шлюбу) в сумі 64 665 грн. 00 копійок; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати, а саме на судовий збір та професійну правничу допомогу. В обґрунтування позивач зазначив, що 22.09.2018 р. між сторонами було укладено шлюб, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась донька. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова №645/4378/20 від /2.02.2021 р. шлюб було розірвано. 02.11.2018 р. позивачем за 399600 грн. було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Дана квартира була придбана під час шлюбу, а згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Позивач зазначає, що дане нерухоме майно було придбано за його особисті кошти. 12.10.2018 р. ОСОБА_2 було укладено додатковий договір №1 до попереднього договору № 42/82, за умовами якої він зобов`язався укласти основний договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . 02.11.2018 р. за договором купівлі-продажу за особисті належні йому кошти ним було придбано квартиру АДРЕСА_1 . Також позивач зазначає, що з моменту укладання шлюбу (22.09.2018 р.) і до моменту купівлі квартири, про поділ якої просить Позивач (02.11.2018 р.), пройшло 1 місяць і 10 днів. А з укладення шлюбу і до дня коли він уклав додатковий договір №1, згідно якого зобов`язався придбати вищезазначену квартиру (12.10.2018 р.) минуло всього 20 днів. На думку позивача, за 1 місяць і 10 днів він з відповідачкою не могли заробити у шлюбі кошти яких би вистачило на придбання квартири. Крім того, він в зазначений період не працював, а у відповідачки були кредитні зобов`язання перед AT «Ощадбанк». Тому вказаний факт на думку позивач встановлює факт походження коштів. Крім того позивач зазначив, що 09.08.2016 р., до укладення шлюбу з Відповідачкою, ним було продано майно, яке належало йому особисто, а саме квартиру АДРЕСА_3 за 700 000 грн. Дана обставина підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 09.08.2016 р., укладеного між мною та ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , а також довідкою приватного нотаріуса Маліковой О. за вих. №10/01-16 від 14.04.2021 р. Кошти від продажу квартири зберігались ним готівкою в будинку де він проживав з батьками та сестрою та саме за особисті кошти отримані від продажу 09.08.2016 р. його власної квартири він і придбав квартиру, яку просить визнати особистою приватною власністю. Також позивач зазначив, що Відповідач надавала згоду на придбання квартири у вигляді заяви, однак це було зроблено виключно через те що нотаріус повідомила, що таку заяву необхідно писати обов`язково відповідно до чинного законодавства України, інакше договір купівлі-продажу укласти можна, зі змістом заяви ознайомлений не був. Також підтвердив викладені у первісному позові обставини щодо грошових коштів у сумі 150000 грн.

21.07.2021 від позивача ОСОБА_2 надійшла заява про виклик свідків.

03.08.2021 від представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Тамазликара Л.Й. надійшла заява про виклик свідків.

03.08.2021 від відповідача ОСОБА_1 в особі представника адвоката Тамазликара Л.Й. надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого зазначили, що сторона відповідача вважає, що позов є безпідставним, надуманим та таким, що не підлягає задоволенню. ОСОБА_2 , аби уникнути рівнозначного спільного майна, намагається покласти на колишню дружину вигадані зобов`язання. Дійсно в провадженні Фрунзенського районного суду м. Харкова знаходиться справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. Предметом позову є поділ спільного майна подружжя ОСОБА_8 та позивачка просить в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати: - право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; - право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; визнати кредитні кошти в сумі 48 000,00 грн., отримані за договором № про відкриття фізичній особі карткового рахунку для платіжної картки та здійснення розрахунково-касового обслуговування за дебетово-кредитовою системою, укладеним 04.09.2019 р., між ОСОБА_1 та AT «Ощадбанк», такими, що використані в інтересах сім`ї та визнати спільним борговим зобов`язанням подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в тому числі відсотки за користування кредитом в сумі 9860,51 грн.; здійснити поділ у рівних частках між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільних боргових зобов`язань в сумі 57860 грн. 51 коп. за договором № про відкриття фізичній особі карткового рахунку для платіжної картки та здійснення розрахунково-касового обслуговування за дебетово-кредитовою системою, укладеним 04.09.2019 р. між ОСОБА_1 та AT «Ощадбанк»; визнати позикові кошти в сумі 35784,00 грн. 00 коп., отримані за договорами позики такими, що використані в інтересах сім`ї та визнати спільним борговим зобов`язанням подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; здійснити поділ у рівних частках між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільних боргових зобов`язань в сумі 35784,00 грн. за договорами позики; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 17 892,00 грн. 00 коп.; усунути перешкоди в користуванні власністю та вселити ОСОБА_1 та її малолітню доньку ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у квартиру АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу адвоката в сумі 19 500,00 грн. та витрати зі сплати судового збору в сумі 4268,00 грн. представник відповідача зазначає, що сума, яку ОСОБА_1 у справі № 645/1786/21 просить стягнути з ОСОБА_2 становить 65892,00 коп. в свою чергу ОСОБА_2 просить суд стягнути на його користь з ОСОБА_1 кошти в розмірі 64665,00 грн. Отже фактично сума, яку у даній справі намагається стягнути позивач майже дорівнює сумі, яку просить стягнути у іній справі колишня дружина. Вказане доводить той факт, що у такий спосіб ОСОБА_2 намагається уникнути у разі задоволення позову у справі № 645/1786/21 сплати на користь колишньої дружини стягнутих за рішенням суду коштів. Поряд з викладеним ОСОБА_2 у справі № 645/1786/21 було подано відзив на позовну заяву у якому було зазначено, що у 2016 р. він продав свою особисту квартиру за 700 000,00 грн. та з цих коштів нібито у 2018 р. було придбано житло за адресою АДРЕСА_2 , вартість якого становила 399 600,00 грн. житло за адресою АДРЕСА_2 , вартість якого становила 399 600,00 грн. придбавалося колишнім подружжям за спільні кошти. ОСОБА_1 станом на час придбання згаданого житла працювала та отримувала дохід. Отже на придбання житла за адресою АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 витратив не усі наявні в нього кошти. Частка витрат ОСОБА_2 на придбання згаданого житла становить 199 800,00 грн. Таким чином залишок коштів, які у ОСОБА_2 залишився після витрат на придбання житла за адресою АДРЕСА_2 становив біля 500 000,00 грн. У позові по даній справі ОСОБА_2 стверджує, що він витратив кошти в інтересах сім`ї, а саме на придбання речей для дитини, бувшої дружини та себе особисто. Тобто, ОСОБА_2 вважає, що витрати коштів у власних інтересах (придбання речей для себе) є витратами в інтересах сім`ї. Додані до позову докази, а про інші докази в позовній заяві не зазначено не доводять жодним чином того факту, що ОСОБА_2 отримані в борг кошти дійсно витратив в інтересах сім`ї. Відповідачка по даній справі дізналася про наявність боргової розписки про отримання її колишнім чоловіком коштів у борг і нібито витрати в інтересах сім`ї лише після її звернення до суду з позовом про поділ спільного майна колишнього подружжя. Окрім іншого, до позову додано виписку про рух коштів по картковому рахунку у АТ КБ «Приватбанк» від 19.04.2021 р., якою позивач намагається довести, що він особисто погашав свої боргові зобов`язання перед ОСОБА_3 . Проте, згадана виписка по картковому рахунку лише свідчить про те, що ОСОБА_2 перераховував ОСОБА_3 грошові кошти. В розділі «Опис транзакцїї» зазначено «Переказ на карту ІІриватБанк через додаток Приват24 Одержувач ОСОБА_3 ». Тобто чи є перераховані кошти погашенням боргових зобов`язань ОСОБА_2 перед ОСОБА_3 встановити зі змісту транзакції не можливо. Таким чином, виписка по картковому рахунку АТ КБ «Приватбанк» від 19.04.2021 р. не є доказом того, що ОСОБА_2 проводить дії з повернення позики. Додатковою відповідач зазначив, що виконання ОСОБА_2 своїх обов`язків, як чоловіка та батька по утриманню родини фактично припинилися з листопада 2019 р. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з малолітньою дитиною разом проживали за адресою АДРЕСА_2 , але спільного господарства з листопада 2019 р. не вели. ОСОБА_2 усі отримані ним здобутки, заробітки та наявні в нього кошти витрачав виключно у власник інтересах, одяг та їжу для членів родини не придбавав. ОСОБА_1 разом із донькою з вказаного часу отримувала допомогу від своїх родичів. Відповідач наголосила, що з липня 2020 р. ОСОБА_1 та малолітня дитина взагалі не мешкали однією родиною з ОСОБА_2 . В зв`язку з чим, просили відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

05.08.2021 від представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Тамазликара Л.Й. надійшла заява про виклик свідків.

05.08.2021 від позивача в особі представника адвоката Шовкова О.С. надійшла відповідь на відзив, згідно якої сторона позивача наполягала на задоволення позовних вимог та зазначили, що відповідач заперечує проти позову зазначаючи, що позивач аби уникнути рівнозначного поділу спільного майна, намагається покласти на колишню дружину вигадані боргові зобов`язання. Насправді наявність заборгованості підтверджується борговою розпискою, свідками, банківськими документами проведених оплат. Твердження сторони Відповідача про те, що матеріали справи №645/1786/21 містять докази того, що житло за адресою АДРЕСА_2 придбавалися колишнім подружжям за спільні кошти, не відповідає дійсності. В матеріалах зазначеної справи такі докази відсутні. Зазначення ж того, що Відповідач під час купівлі Позивачем квартири працювала та отримувала дохід є безпідставним. Кошти були використані на побутові потреби сім`ї, придбання речей для дитини, дружини та позивача. Використанням коштів в інтересах сім`ї є витрачання коштів власність членів цієї самої сім`ї, яка в даному випадку складалась з дружини, чоловіка і дитини якими користуються члени цієї сім`ї. Саме про це Позивачем у позові і зазначено щодо придбаних речей для членів сім`ї. Отже мова не йде про придбання речей особисто для себе. В зв`язку з зазначеним просив, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

11.08.2021 від представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Тамазликара Л.Й. надійшли заперечення, згідно яким додані до позову докази, а про інші докази в позовній заяві не зазначено не доводять жодним чином того факту, що ОСОБА_2 отримані в борг кошти дійсно витратив в інтересах сім`ї. Сам борговий документ не доводить того факту, що гроші, які були за ним отримані, витрачено на придбання спільного майна, у результаті чого може виникнути спільний обов`язок щодо їх повернення. Виписка по картковому рахунку надана позивачем лише свідчить про те, що ОСОБА_2 перераховував ОСОБА_3 грошові кошти. В розділі «Опис транзакції» зазначено «Переказ на карту ПриватБанк через додаток Приват24 Одержувач Мовін Вадим Анатолійович». Стороною позивача не доведено також того, що перераховані ОСОБА_2 . ОСОБА_3 кошти були саме поверненням боргу. У позові та відповіді на відзив позивач зазначає, що отримані в борг кошти були витрачені на придбання одягу для членів родини не враховуючи, що згідно із ч. 2 ст. 57 СК України до роздільного майна належать речі індивідуального користування кожного з подружжя. До таких речей можна віднести одяг, аксесуари, косметичні засоби та інші речі, які обслуговують повсякденні потреби кожного з подружжя. У відповіді на відзив також позивач акцентує увагу на тому, що отримані в борг кошти він витрачав на побутові потреби, не конкретизуючи, що вважається ним у значенні побутові потреби. Сторона відповідач зазначила, що позивач вважає, що він витрачав кошти на оплату електричної енергії, але за даними ПАТ «Харківенергозбут» за ОСОБА_2 рахується заборгованість за електричну енергію за період з 01.01.2019 року по 31.12.2020 року у розмірі 1243 грн. 62 коп. Представником ОСОБА_2 не спростовано того, що позивач усі отримані ним здобутки, заробітки та наявні в нього кошти витрачав виключно у власник інтересах, одяг та їжу для членів родини не придбавав. Не спростованим залишаються і факти того, що сам ОСОБА_2 звертаючись до суду з позовом про розірвання шлюбу зазначає на тому, що ще за рік до подання позову сімейні відносини поступово погіршилися, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин.

16.08.2021 від позивача ОСОБА_2 в особі представника адвоката Шовкова О.С. надійшла заява про виклик свідків.

27.08.2021 від представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Тамазликара Л.Й. надійшли заперечення проти прийняття уточненої позовної заяви.

В судовому засіданні 20.09.2021 головуючим суддею було роз`яснено право сторонам про перехід від спрощеного позовного провадження до розгляду цієї справи за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання, відповідно до положень ст. 277 ЦПК України.

Ухвалою від 20.09.2021 постановлено перейти від розгляду в спрощеному до загального позовного провадження, здійснювати розгляд справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя за правилами загального позовного провадження, розпочати розгляд справи зі стадії відкриття провадження у справі та справу призначити до розгляду у підготовче засідання.

Ухвалою суду від 30.09.2021 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

12.10.2021 від представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Тамазликара Л.Й. надійшов відзив на уточнену позовну заяву, згідно якого сторона відповідача вказує, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Додані до позову докази, а про інші докази в позовній заяві не зазначено не доводять жодним чином того факту, що ОСОБА_2 отримані в борг кошти дійсно витратив в інтересах сім`ї. Виписка по картковому рахунку надана позивачем лише свідчить про те, що ОСОБА_2 перераховував ОСОБА_3 грошові кошти. В розділі «Опис транзакції» зазначено «Переказ на карту ПриватБанк через додаток Приват24 Одержувач Мовін Вадим Анатолійович». Стороною позивача не доведено також того, що перераховані ОСОБА_2 . ОСОБА_3 кошти були саме поверненням боргу. Позивач зазначає, що отримані в борг кошти були витрачені на придбання одягу для членів родини не враховуючи, що згідно із ч. 2 ст. 57 СК України до роздільного майна належать речі індивідуального користування кожного з подружжя. До таких речей можна віднести одяг, аксесуари, косметичні засоби та інші речі, які обслуговують повсякденні потреби кожного з подружжя. Позивач акцентує увагу на тому, що отримані в борг кошти він витрачав на побутові потреби, не конкретизуючи, що вважається ним у значенні побутові потреби. Не спростованим залишається факт того, що сам ОСОБА_2 . Звертаючись до суду з позовом про розірвання шлюбу зазначив на тому, що ще за рік до подання позову сімейні відносини поступово погіршилися, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. на момент укладення договору позики в сумі 150 000,00 грн. ОСОБА_2 мав значний дохід і не потребував отримання у борг додаткових коштів для витрат в інтересах сім`ї. Як зазначалося раніше про існування боргу в сумі 150 000,00 грн. відповідачка дізналася лише після звернення ОСОБА_2 до суду з дійсним позовом та після її звернення до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя та спільних боргових зобов`язань (645/1786/21). Доказів того, що відповідачка була обізнана про укладення договору позивачем ОСОБА_2 до позову не додано. Таким чином аби уникнути можливого обов`язку сплачувати за спільні боргові зобов`язання, які можуть виникнути після винесення судом рішення у справі № 645/1786/21, ОСОБА_2 звернувся до суду з надуманими та безпідставними позовними вимогами. слід звернути увагу на виписки по рахункам за період 01.01.2020 по 31.03.2021 наданим АТ КБ «ПриватБанк» (в межах справи № 645/872/21). Дані наведені у виписках свідчать про те, що ОСОБА_2 систематично перераховував кошти на карткові рахунки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які виступили свідками укладення договору позики. Отже, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 отримували від ОСОБА_2 грошові кошти та скоріш за все були залежні від його фінансування. До позову ОСОБА_2 надає докази того, що він здійснював самостійне погашення боргу сплачуючи на користь позикодавця платежі але виписка по рахунку свідчить лише про виплати здійснені ОСОБА_2 на користь ОСОБА_12 . Разом з цим виписки по картковим рахункам наданим банківською установи свідчать про те, що у день здійснення виплат на користь ОСОБА_12 таку ж саму суму від ОСОБА_12 отримував на картковий рахунок ОСОБА_2 тобто спочатку Шелест отримав від ОСОБА_12 кошти, а потім їх перерахував ОСОБА_12 нібито для сплати боргу та суми перерахованих коштів є ідентичними за розміром. Вищевикладене свідчить про те, що насправді договір позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_12 дійсно ніколи не укладався, наданий суду договір позики у вигляді розписки, яку нібито підтвердили свідки є нічим іншим ніж фраундаторним правочином спрямованим на уникнення сплати ОСОБА_2 дійсних спільних боргових зобов`язань. Щодо позовної вимоги про визнання права особистої власності на кв. АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 просить визнати за ним право особистої приватної власності на кв. АДРЕСА_1 та в обґрунтування своїх нових вимог зазначає на тому, що придбав спірну квартиру за особисті кошти, нормативно обґрунтовуючи вимоги ст. 57 СК України, вважає, що в його колишньої дружини існував борг на час придбання спірної квартири. Також у якості аргументу зазначає, що шлюб було укладено за 1 місяць та 20 днів до дня придбання спірної квартири вважає, що подружжя не мало змоги за такий тривали час заробити кошти у необхідній кількості для придбання спірної квартири, а тому це доводить на думку позивача, що ОСОБА_2 витратив свої особисті кошти. ОСОБА_2 приховав від суду той факт, що ще до укладення шлюбу - 22.09.2018 р. ОСОБА_2 та ОСОБА_13 мешкали разом, вели спільний побут та господарство, а ОСОБА_14 ( ОСОБА_1 ) на той час працювала у відділенні банку та отримувала дохід, що підтверджується копією довідки№ 11.28-13/137 від 24.08.2021 та№ 118.21/2-15/56 від 28.03.2021, мала власні заощадження, що підтверджується копією довідки № 118.283/50- 41 від 17.08.2021. У березні 2018 р. ОСОБА_2 зробив ОСОБА_13 пропозицію укласти шлюб. ОСОБА_2 та ОСОБА_13 з 2017 р. проживали однією сім`єю. Вказана обставина встановлена показами свідка у справі № 645/1786/21 та ОСОБА_2 не заперечував з цього факту. Між позивачем та відповідачем мали місце усталені відносини, що притаманні подружжю у розумінні статті 74 СК України. ОСОБА_2 постійно зазначає на тому, що він не працював станом на час укладення шлюбу та станом на час придбання спірної квартири, однак залишає поза увагою суду той факт, що його колишня дружина була працевлаштована, отримувала дохід та мала власні заощадження та депозити у банківських установах. Таким чином, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживали однією сім`єю з 2017 р., кожен мав власні заощадження, проте ОСОБА_2 не працював, а його майбутня дружина була працевлаштованою з 18 років (з 2006 р.). За вказаних умов жодним належним, достатнім та допустимим доказом не підтверджено того, що ОСОБА_2 вклав у придбання спірної квартири виключно власні кошти. Отже усі договори на які спирається позивач, як на докази, які були укладені ним у період проживання з відповідачкою однією сім`єю не доводять того факту, що позивачем були витрачені власні кошти на придбання спірної квартири. Крім того сторона відповідача звертає увагу, що 06.09.2016 через місяць після продажу квартири ОСОБА_2 родиною ОСОБА_8 в особі батька позивача було укладено договір купівлі-продажу за яким на ім`я батька позивача ОСОБА_15 придбано квартиру АДРЕСА_4 . В згаданій квартирі мешкає мати позивача та його рідна сестра. Через брак коштів в родині Шелест станом на 2018 (жовтень) ОСОБА_15 укладає договір кредиту (31.10.2018) серія на номер 283/0047 з ПАТ «Державний ощадний банк» на суму 550 000,00 грн. та передає квартиру АДРЕСА_4 в іпотеку. Отже доволі дивним видається той фат, що ОСОБА_2 дійсно маючі кошти в сумі 700 000,00 грн. від продажу «власної» квартири аж до 02.11.2018 не використовував їх, а придбання квартири АДРЕСА_4 (через місяць після продажу квартири ОСОБА_2 ) відбулося за інші кошти та станом на час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири в родина ОСОБА_8 окрім іншого потребувала коштів у зв`язку з чим було отримано кредит. При цьому кредит отримувався саме у тому банку де працювала відповідачка. Таким чином відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав, просив позовні вимоги задовольнити, надав відповідні пояснення.

Представник позивача адвоката Шовков О.С. підтримав позовні вимоги, пояснив обставини викладені в позовних вимогах та надав відповідні пояснення.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог, підтримала відзив та заперечення на позовні вимоги.

Представника відповідача ОСОБА_1 адвокат Тамазликар Л.Й. в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, підтримав відзив та заперечення на позовні вимоги.

В судовому засіданні були допитані свідки.

Так свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні зазначив, що з позивачем знайомі приблизно 15 років, можливо менше. В дитинстві були друзями, та зараз гарно спілкуються. Знаходились в трудових відносинах, ОСОБА_2 на нього працював, але згодом він закрив магазин, бо почались економічні погіршення. На теперішній час не співпрацюють. Крім того свідок вказав, що він надав в борг ОСОБА_2 150000 грн. На даний час заборгованість складає 127.300 грн., з урахування повернутих коштів. Крім того пояснив, що ОСОБА_2 йому повідомив, що гроші потрібні на сім`ю, бо на той час у них народилася дитина. На його думку дружина знала про борг. На що були витрачені кошти, йому не відомо. Кошти передавалися в присутності свідків. Про повернення коштів до суду не звертався. Станом на березень 2020 року позивач у свідка вже не працював. Кошти надавалися за адресою АДРЕСА_5 , десь після обіду в присутності свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що йому відомо, що позивач брав в борг гроші у ОСОБА_3 , про що ОСОБА_2 писав розписку в його присутності, після чого йому були передані кошти. Зі слів ОСОБА_2 кошти йому були потрібні на потреби сім`ї. Розписка була складена 7 березня, до дня народження доньки позивача. Також зазначив, що з позивачем та ОСОБА_3 підтримує дружні стосунки. ОСОБА_2 знає приблизно 5 років. На той час позивач брав кошти та пояснював, що у нього є потреба купити меблі в нову квартиру. Після отримання коштів, на що саме вони пішли, йому не відомо. Передача коштів відбувалася біля магазину будівельних матеріалів.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснив, що позивач брав в борг гроші у ОСОБА_3 , про що ОСОБА_2 писав розписку в його присутності. Зі слів ОСОБА_2 кошти йому були потрібні на потреби сім`ї. Розписка була складена 7 березня, до дня народження доньки позивача. Також зазначив, що з позивачем та ОСОБА_3 підтримує дружні стосунки. ОСОБА_2 знає приблизно 5 років. Кошти передавалися за адресою АДРЕСА_5 .

Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні зазначила, що вона старша сестра відповідача. Та їй відомо, що відповідач не знала про борг позивача. Значних покупок за місцем їх спільного мешкання вона не бачила. Особисто свідок купувала літню коляску для дитини в кінці квітня 2020 року. Їх мати давала відповідачу гроші в сумі 10000 доларів, після продажу квартири батьків, при передачі грошей вона присутньою не була. У відповідачки були свої заощадження та депозит на рахунку. З 2020 року позивач не дуже опікувався своєю сім`єю. Зі слів ОСОБА_17 , свідку відомо, що ОСОБА_18 зняв кошти з картки відповідача, яку саме їй не відомо але ці кошти тепер ОСОБА_17 повинна виплатити банку. Крім того зазначила, що раніше про ці кошти нікому не було відомо але після того як ОСОБА_19 звернулася до суду з позовом про розділ майна, позивач вигадав про вказані кошти. Квартиру вони купували разом за спільні кошти.

Свідок ОСОБА_20 в судовому засіданні зазначила, що вона є племінницею відповідача та хрещеною матір`ю доньки сторін. Про борг в 150000 грн. їй відомо з розповіді ОСОБА_19 , коли ОСОБА_2 звернувся з вказаною позовною заявою. Також зазначила, що квартира придбавалася за сумісні кошти сторін. У відповідача були свої збереження, депозит, також бабуся давала на квартиру гроші, скільки саме їй не відомо. В квартирі у сторін були всі меблі та техніка. Про будь які дорогостоячі придбання для родини їй не відомо, оскільки їх не було. Після розлучення ОСОБА_17 , разом з дитиною знімала квартиру, але деякий час вона проживала зі свідком, приблизно місяць. Матеріальне становище їх сім*ї свідку не відоме, оскільки ці питання не обговорювалися. Але інколи ОСОБА_19 займала у свідка кошти.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні зазначив, що позивач його син, а відповідач це його невістка, тому йому відомо, що син продав свою квартиру на АДРЕСА_6 , яка належала йому на праві власності, купував її за власні кошти. Після продажу вказаної квартири, кошти не витрачалися, зберігалися та потім придбав іншу квартиру. ОСОБА_2 працював на будівництві та ремонтував машини. Сім`ю забезпечував ОСОБА_18 , невістка працювала, але який дохід вона отримувала свідку не відомо.

Свідок ОСОБА_21 в судовому засіданні зазначила, що позивач його син, а відповідач це його невістка. У сина раніше була квартира, він її продав та купив нову квартиру. Також свідок вказала, що їй не відомо чи вкладала свої кошти невістка на придбання квартири. З придбанням першої квартири ОСОБА_2 допомагав батько, але позивач сам надавав власні кошти на квартиру. Крім того зазначила, що їй відомо про кредит сина, про борги невістки нічого не відомо.

Свідок ОСОБА_22 в судовому засіданні зазначила, що позивач її рідний брат. Ій відомо, що брат продав свою квартиру на АДРЕСА_6 , яка належала йому на праві власності, купував її за власні кошти. Після продажу вказаної квартири, кошти не витрачалися, зберігалися та потім придбав іншу квартиру. Про борги брата та його колишньої дружини їй нічого не відомо, також не відомо чи вкладалася матеріально відповідач на придбання квартири по Салтівському шосе.

Суд, вислухавши учасників процесу, свідків, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Стороні зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 81 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставиш які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. ст. 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір.

Судом розглядом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, зареєстрованому 22.09.2018 року, Виконавчим комітетом Чемужівської сільської ради Зміївського району Харківської області за актовим записом № 16 (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 видане 22 вересня 2018 року).

У шлюбі народилась спільна донька, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 видане 12.03.2019).

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2021 року шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрований 22.09.2018 року, Виконавчим комітетом Чемужівської сільської ради Зміївського району Харківської області за актовим записом № 16 розірвано.

Згідно Договору купівлі-продажу квартири від 02.11.2018 року, укладеного між ТОВ "Компанія з управління активами "Інвестиційні проекти" та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Харківської області, квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 .

У статті 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

Як встановлено у судовому засіданні спірна квартира АДРЕСА_1 була придбана сторонами 02.11.2018 року, тобто у період шлюбу.

У п.п. 16,17,18 Договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 зазначене, що сторони договору, які підписалися, підтверджують, що цей договір не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину, а також свідчать, що зміст договору їм нотаріусом роз`яснено у повному обсязі, зміст прочитаний уголос та договір прочитаний сторонами повністю. Придбання квартири за цим договором вчиняється за письмовою заявою дружини Покупця, ОСОБА_1 . Пункти 7, 13 «Правил користування житлових будинків і гуртожитків», затверджених Поставною Кабінету Міністрів України № 572 від 08.10.1992 року, статті 91,92, 99, 182, 203, 210, 640, 655-663, 678, 679, 680, 692, 1000, 1010 ЦК України, статті 59, 61, 65, 74 СК України, ст. 12 Закону

Визнаючи право особистої приватної власності одного з подружжя на майно, суд повинен установити факт його набуття, створення до шлюбу, або той факт, що джерелом його набуття були особисті кошти цієї особи. Такі обставини підлягають доведенню.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Спростовуючи презумпцію спільності права власності подружжя на спірний будинок, придбаний у період шлюбу сторін, позивач посилався на той факт, що 09.08.2016 року на підставі договору купівлі-продажи ним була продана належна на праві власності квартира АДРЕСА_3 за суму у розмірі 700000 грн.

У судовому засіданні відповідач заперечувала цей факт, посилаючись на цю обставину, що вона на час придбання квартири працювала та частину грошей їй надали батьки, що також підвередили свідки ОСОБА_20 та ОСОБА_16 .

У судовому засіданні вивчалась довідка ПАТ «Державного ощадного банку України» № 118.28/2-15/56 від 28.03.2021 року , згідно якої ОСОБА_1 працює в Філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» з 04.09.2007 року і знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х років з 01.05.2019 по 08.03.2022 року. Остання займана посада завідувач сектора.

Таким чином, знайшло своє підтвердження посилання сторони відповідача на той факт, що на момент придбання квартири АДРЕСА_1 , відповідач працювала та отримувала постійний стабільний дохід, тому посилання позивача та його представника на відсутність грошових коштів у відповідача для придбання квартири є неспроможними. В той час, як свідчить позовна заява та пояснення позивача у судовому засіданні, на час придбання квартири він не працював, доходу не отримував.

Також суд враховує той факт, що з часу продажу квартири позивачем у 2016 році, до часу придбання спірної квартири минуло більше півтори роки. Доказів збереження грошових коштів, отриманих від продажу квартири АДРЕСА_3 та придбання за вказані кошти квартири АДРЕСА_1 , суду не надано. Самі по собі пояснення батьків та брата позивача, ОСОБА_15 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , про збереження коштів від продажу нерухомого майна не можуть бути підставою для визнання за позивачем права особистої власності на квартиру.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Оскільки презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, не спростована, а квартира АДРЕСА_1 набута сторонами за час шлюбу, тому ця квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи вищевказане, позовні вимоги щодо визнання права особистої власності позивача на квартиру АДРЕСА_1 задоволенню не підлягають.

Позовні вимоги про визнання позикових коштів в сумі 150 000 грн. 00 коп., отриманих за договором позики такими, що використані в інтересах сім`ї та визнання спільним борговим зобов`язанням подружжя також задоволенню не підлягають.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Майном як особливим об`єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (ч. 1 ст. 190 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Разом з тим, будь-яких належних та допустимих доказів щодо отримання грошових коштів у розмірі 150000 грн не надано.

У судовому засіданні досліджувалась розписка від 07.03.2020 року, згідно якої ОСОБА_2 , у присутності свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , отримав від ОСОБА_3 грошові кошти 150000 грн в борг на потреби сім`ї. Зобов`язався повернути борг у повному обсязі не пізніше 31.12.2020 року.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підтвердили факт передачі грошей, але пояснили суду, що їм не відомо на що саме була використана зазначена сума позивачем. В той час як свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_20 зазначили, що саме вони допомагали матеріально відповідачу у 2020 році.

Той факт, що розписка написана позивачем, ОСОБА_2 , і кошти отримані за час шлюбу з ОСОБА_1 ,, не свідчить про те, що договір позики було укладено в інтересах сім`ї, кошти було використано для задоволення потреб сім`ї, що остання давала згоду на укладення такого договору і знала про нього. Зазначені юридично важливі обставини позивач не довів, що є його процесуальним обов`язком (ст. ст. 81, 82 ЦПК Українки).

Крім того, у судовому засіданні вивчалось рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12.02.2021 року, яким шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано. Ініціатором розлучення був ОСОБА_2 , який звернувся до суду у липні 2020 року та у позовній заяві зазначив, що протягом останнього року сімейне життя між ними поступово погіршувалося, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин.

Таким чином, встановивши дані обставини, суд дійшов до висновку про те, що договір позики від 07.03.2020 року, про який вказує позивач ОСОБА_2 не створює обов`язки для ОСОБА_1 .

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати залишається за позивачем.

На підставі викладеного, та керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 43, 81, 141, 258 - 259, ст.263-265, ст.268 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя - відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Фрунзенський районний суд м. Харкова.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , паспорт НОМЕР_3 виданий Зміївським РВ ГУ ДМС України в Харківській області 07.06.2018 р, ІПН НОМЕР_4 , зареєстрований: АДРЕСА_7 ,

відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , паспорт № НОМЕР_5 , ІПН НОМЕР_6 , зареєстрована: АДРЕСА_2 ,

Повний текст судового рішення складено 24.12.2021 року.

Головуючий суддя -