Ухвала

Іменем України

26 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 422/11960/12

провадження № 61-19630ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ленінського районного суду

м. Дніпропетровська від 27 травня 2020 року у складі судді Шавули В. С. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Красвітної Т. П., Свистунової О. В., у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «АНСУ» на дії державного виконавця Новокодацького відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Варламової Ольги Анатоліївни,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених вимог

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії державного виконавця Новокодацького відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Варламової О. А. (далі - Новокодацький ВДВС у м. Дніпрі Південно-Східного МУ МЮ (м. Дніпро)), заінтересована особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «АНСУ» (далі - ТОВ «АНСУ»).

На обгрунтування скарги зазначала, що заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2013 року у справі

№ 422/11960/12 з неї на користь Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (далі - ПАТ «ПУМБ») стягнуто заборгованість за кредитним договором від 26 серпня 2008 року № 6727172 у розмірі

13 191,86 доларів США, з яких: заборгованість за тілом кредиту -

10 244,69 доларів США; заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом - 855,88 доларів США; нарахована пеня за порушення строків повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом -

1 920,03 доларів США; штраф за несвоєчасне виконання зобов`язань, передбачених пунктом 4.3.3 кредитного договору - 171,26 доларів США, а також понесені судові витрати. На виконання указаного судового рішення 14 квітня

2014 року судом видані виконавчі листи.

23 грудня 2019 року державний виконавець виніс постанови про відкриття виконавчих проваджень № 60931421 та № 60931423 з примусового виконання рішення суду від 14 червня 2013 року та виданих на його підставі виконавчих листів. Зазначені виконавчі документи вже пред`являлися до виконання у 2014-2016 роках та були повернуті стягувачу, що підтверджується наявними на них відмітками від 12 грудня 2014 року, від 03 серпня 2015 року та від 19 грудня

2016 року.

Посилаючись на те, що стягувач пропустив річний строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання, заява про відкриття виконавчого провадження не містила клопотань про поновлення пропущеного строку, заявник просила визнати неправомірними постанови про відкриття виконавчих проваджень

від 23 грудня 2019 року № 60931421 та від 23 грудня 2019 року № 60931423; зобов`язати Новокодацький ВДВС у м. Дніпрі Південно-Східного МУ МЮ

(м. Дніпро)усунути порушення (поновити її порушене право).

Короткий зміст ухвалених судових рішень судів попередніх інстанцій

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня

2020 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду

від 27 жовтня 2020 року, в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що державний виконавець діяв у межах наданих йому повноважень та відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». Неодноразове повернення виконавчих листів переривало строк пред`явлення їх до виконання, з 19 грудня 2016 року у зв`язку з останнім поверненням виконавчих документів, трирічний строк розпочав свій перебіг заново, а тому до 20 листопада 2019 року (дата звернення ТОВ «АНСУ» із заявами про відкриття виконавчого провадження) не сплив.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У грудні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , у якій вона просила скасувати ухвалу Ленінського районного суду

м. Дніпропетровська від 27 травня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року, і ухвалити нове судове рішення про задоволення її скарги, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Ухвалою Верховного Суду від 18 січня 2021 року клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження задоволено, поновлено заявнику строк на касаційне оскарження судових рішень судів попередніх інстанцій, касаційну скаргу залишено без руху, надано заявнику строк до 05 лютого

2021 року для сплати судового збору.

У лютому 2021 року на виконання вимог указаної ухвали касаційного суду ОСОБА_1 надіслала до Верховного Суду заяву про усунення недоліків, до якої додано квитанцію про сплату судового збору у належному розмірі.

Касаційна скарга мотивована посиланням на те, що суди попередніх інстанцій належним чином не встановили усіх обставин справи та не надали належної правової оцінки доводам заявника та наявним у матеріалах справи доказам, а тому дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні її скарги. Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV встановлював строк пред`явлення виконавчих документів до виконання в один рік. Рішення суду від 14 червня 2013 року набрало законної сили 10 грудня

2013 року, а тому видані на його підставі виконавчі листи мали бути пред`явлені для примусового виконання протягом року. Стаття 58 Конституції України закріплює один із найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права, відповідно до якого закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Ураховуючи наведене, строк пред`явлення повернутих 19 грудня

2016 року виконавчих листів сплив 19 грудня 2017 року, а тому державний виконавець не мав правових підстав відкривати виконавче провадження. Суди залишили поза увагою той факт, що на заявах ТОВ «АНСУ» від 20 листопада

2019 року відсутній вхідний номер органу ДВС, а проставлення на вказаних заявах представником стягувача дати «20 листопада 2019 року» не може беззаперечно свідчити про пред`явлення виконавчих листів саме в цей день. Необгрунтованими є посилання апеляційного суду на те, що звернення ТОВ «АНСУ» 23 листопада 2019 року підтверджується відміткою на поштовому штемпелі конверту, оскільки вказаний конверт у матеріалах виконавчого провадження відсутній. Апеляційний суд не перевірив виконання учасниками справи вимог частини четвертої статті 360 ЦПК України щодо направлення на її адресу відзивів на апеляційну скаргу, про подання яких указано в оскаржуваній постанові суду.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необгрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Із касаційної скарги вбачається, що вона є необгрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.

Частиною п`ятою статті 124 Конституції України передбачено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Зазначене конституційне положення відображено і у статті 18 ЦПК України, відповідно до якої судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Таким чином, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження»

від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (у редакції, чинній на момент звернення стягувача із заявами про відкриття виконавчого провадження) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

На відміну від позовного провадження, у якому суд вирішує існуючий між сторонами цивільно-правовий спір, скарги на дії (бездіяльність), рішення державних (приватних) виконавців мають на меті захист прав сторін виконавчого провадження з виконання судових рішень та покладають на суд контроль за їх належним виконанням. Згідно з чинним процесуальним законодавством, здійснення такого судового контролю відбувається за правилами спеціального виду провадження у цивільному судочинстві.

За приписами статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

За змістом статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обгрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2013 року у справі

№ 422/11960/12 з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПУМБ» стягнуто заборгованість за кредитним договором від 26 серпня 2008 року № 6727172 у розмірі 13 191,86 доларів США, з яких: заборгованість за тілом кредиту -

10 244,69 доларів США; заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом - 855,88 доларів США; нарахована пеня за порушення строків повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом -

1 920,03 доларів США; штраф за несвоєчасне виконання зобов`язань, передбачених пунктом 4.3.3 кредитного договору - 171,26 доларів США, а також понесені судові витрати.

14 квітня 2014 року на виконання указаного судового рішення Ленінський районний суд м. Дніпропетровська видав виконавчі листи, які знаходяться на виконанні у Новокодацькому ВДВС у м. Дніпрі Південно-Східного МУ МЮ

(м. Дніпро), зведене виконавче провадження № 60932213 (до складу якого входять №№60931423 та 60931421). Строк пред`явлення виконавчих листів до виконання - до 10 грудня 2014 року.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня

2014 року у справі № 422/11960/12 замінено стягувача у виконавчому провадженні з ПАТ «ПУМБ» на ТОВ «АНСУ».

Виконавчі документи неодноразово перебували на виконанні у відділі ДВС та поверталися стягувачу, про що свідчать відмітки державного виконавця на виконавчих листах, зокрема:

- від 12 грудня 2014 року на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV;

- від 03 серпня 2015 року на підставі пункту 2 частини першої статті

47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року

№ 606-XIV;

- від 19 грудня 2016 року на підставі пункту 5 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII.

23 листопада 2019 року ТОВ «АНСУ» засобами поштового зв`язку направило до Новокодацького ВДВС у м. Дніпрі Південно-Східного МУ МЮ (м. Дніпро) заяви про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчих листів № 2/205/506/2013, виданих судом 14 квітня 2014 року.

Постановами державного виконавця Новокодацького ВДВС м. Дніпро ГТУЮ у Дніпропетровській області Варламової О. А. від 23 грудня 2019 року відкрито виконавчі провадження №№ 60931423 та 60931421 з примусового виконання виконавчих листів № 2/205/506/2013, виданих судом 14 квітня 2014 року.

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (у редакції, чинній на момент звернення стягувача із заявами про відкриття виконавчого провадження)).

За змістом статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (у редакції, чинній на момент видачі виконавчих листів) виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Пунктом 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (у редакції, чинній на момент повернення 12 грудня 2014 року та 03 серпня 2015 року виконавчих документів) виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Частина п`ята статті 47 Закону України «Про виконавче провадження»

від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (у редакції, чинній на момент повернення

12 грудня 2014 року та 03 серпня 2015 року виконавчих документів) встановлює, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

05 жовтня 2016 року набрав чинності новий Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року.

За змістом статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (у редакції, чинній на момент повернення 19 грудня

2016 року виконавчих документів) виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у результаті вжитих виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, про відібрання дитини, а також виконавчі документи, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані без участі боржника).

Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до частини першої та другої статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.

Частина четверта статті 12 Закону України «Про виконавче провадження»

від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (у редакції, чинній на момент винесення оскаржуваних постанов) встановлює, що строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі:

1) пред`явлення виконавчого документа до виконання;

2) надання судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, відстрочки або розстрочки виконання рішення.

Відповідно до пункту 5 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Тлумачення указаного пункту дає підстави для висновку, що якщо строк пред`явлення виконавчого листа до виконання не закінчився, згідно норм закону у попередній редакції, у зв`язку із прийняттям та набранням чинності новим законом, - такий строк продовжується до трьох років.

Перевіряючи законність та обгрунтованість ухвали місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги заявника, апеляційний суд правильно вказав, що неодноразові звернення до ВДВС із заявами про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання указаних виконавчих листів, та у подальшому їх повернення, призвели до переривання строку пред`явлення їх до виконання,а тому пред`явлення ТОВ «АНСУ» виконавчих листів до виконання

23 листопада 2019 року відбулося у межах трирічного строку.

Верховний Суд України у постанові від 05 жовтня 2016 року у справі

№ 910/18165/13 (провадження № 6-698гс16) виклав правовий висновок, що «після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання у зв`язку з його пред`явленням до виконання, перебіг строку починається заново з наступного дня після його повернення (отримання стягувачем відповідної постанови/повідомлення). Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.

Установивши, що неодноразове повернення виконавчих листів перервало строк пред`явлення їх до виконання, і з 19 грудня 2016 року у зв`язку з останнім поверненням виконавчих документів, трирічний строк розпочав свій перебіг заново та до 20 листопада 2019 року (дата звернення ТОВ «АНСУ» із заявами про відкриття виконавчого провадження) не сплив, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що державний виконавець обгрунтовано виніс постанови про відкриття виконавчого провадження, відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Наведені заявником аргументи в цілому зводяться до незгоди заявника з ухваленими судовими рішеннями судів попередніх інстанцій, містять посилання на факти, що були предметом дослідження та оцінки судів, які їх обгрунтовано спростували. Переглядаючи законність та обгрунтованість рішень судів попередніх інстанцій, Верховний Суд, діючи у межах повноважень визначених статтею 400 ЦПК України, не вправі здійснювати переоцінку доказів та встановлювати нові обставини.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ураховуючи наведене, ухвала Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2020 року та постанова Дніпровського апеляційного суду

від 27 жовтня 2020 року, ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень та свідчать про необгрунтованість скарги та відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська

від 27 травня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду

від 27 жовтня 2020 року у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «АНСУ» на дії державного виконавця Новокодацького відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Варламової Ольги Анатоліївни, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак