Постанова

Іменем України

24 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 522/19134/19

провадження № 61-10630 св 21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В.,

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Нове діло»,

третя особа - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2020 року

у складі судді Донцова Д. Ю. та постанову Одеського апеляційного суду

від 20 травня 2021 року у складі колегії суддів: Гірняк Л. А., Сегеди С. М., Комлевої О. С.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом

до товариства з обмеженою відповідальністю «Нове діло» (далі - ТОВ «Нове діло») про визнання дій протиправними, стягнення середнього заробітку

за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначав,що з 23 липня 2018 року

він працював на посаді начальника виробництва у ТОВ «Нове діло».

У період з 18 по 26 вересня 2019 року та з 27 вересня по 11 жовтня

2019 року він знаходився на стаціонарному, а згодом на амбулаторному лікуванні у зв`язку з хірургічним втручанням, що підтверджується листками непрацездатності серії АДЦ № 750818 та серії АДЖ № 391926.

27 вересня 2019 року ним було подано до товариства заяву про звільнення

із займаної посади з 11 жовтня 2019 року за власним бажанням (стаття 38 КЗпП України) через неможливість надалі продовжувати працювати

за станом здоров`я.

Натомість наказом ТОВ «Нове діло» від 02 жовтня 2019 року № 298-к його було звільнено з займаної посади за прогули на підставі пункту 4

частини першої статті 40 КЗпП України, про що його було повідомлено

у листі від 02 жовтня 2019 року за вих. № 384, та запропоновано з`явитися для отриманням трудової книжки.

Позивач указував, що роботодавець повинен був звільнити його за власним бажанням на підставі поданої ним заяви, а не, нібито, за прогули, тоді як він перебував у цей день на лікарняному.

16 жовтня 2019 року від ТОВ «Нове діло» на його адресу надійшов лист

від 09 жовтня 2019 року за вих. № 385, в якому його було повідомлено про скасування наказу від 02 жовтня 2019 року № 298-к про звільнення

та поновлення його на посаді, а також, що повний перерахунок належних

до сплати коштів буде здійснено на дату звільнення, зазначену у його заяві від 27 вересня 2019 року (11 жовтня 2019 року).

Також указував, що розмір його заробітної плати становив 20 000,00 грн,

а з грудня 2018 року - 40 000,00 грн (із урахуванням обов`язкових платежів та податків), яку він отримував особисто, що можуть підтвердити й інші працівники. Водночас роботодавець не здійснив виплату всіх сум, належних йому при звільненні (за власним бажанням), зокрема, за вересень

та жовтень 2019 року (по дату звільнення). Загальна сума заробітної плати, яка підлягає сплаті, становить 53 199,93 грн, із урахуванням обов`язкових відрахувань та грошових переказів, які надійшли на його адресу у розмірі 3 476,00 грн і 467, 00 грн.

Позивач уважав дії відповідача щодо його звільнення з займаної посади

в період тимчасової непрацездатності протиправними та такими,

що порушують його трудові права, завдають йому моральної шкоди, яка полягає у моральних стражданнях, розмір якої ним оцінений у 50 000,00 грн.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив суд: визнати протиправними дії ТОВ «Нове діло» щодо його звільнення з посади начальника виробництва у період тимчасової непрацездатності на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, що оформлено наказом

від 02 жовтня 2019 року № 298-к; стягнути з відповідача на його користь розмір середньої заробітної плати з 01 вересня по 11 жовтня 2019 року

у розмірі 53 199,93 грн, із урахуванням обов`язкових відрахувань (податків); відшкодувати завдану йому моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 30 січня 2020 року

за клопотанням відповідача залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Головне управління Фонду соціального страхування в Одеській області.

Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на підставі листка непрацездатності, наданого позивачем, відповідач наказом від 07 жовтня 2019 року № 304-к скасував свій наказ від 02 жовтня 2019 року № 298-к про звільнення ОСОБА_1 за прогул, тобто відновив порушене право останнього. При цьому трудове законодавство не забороняє особі, яка звільнила працівника з посади, самостійно поновити його на посаді, у тому числі скасувавши акт про таке звільнення, у тих випадках, коли працівник надасть відповідні докази.

Відповідач здійснив виплату всіх сум, належних позивачу при звільненні, відповідно до встановленого посадового окладу, з яким останній був ознайомлений. Належних і допустимих доказів щодо встановленої заробітної плати ОСОБА_1 у зазначеному ним розмірі, матеріали справи не містять.

За недоведеності порушення відповідачем трудових прав позивача вимоги ОСОБА_1 про стягнення на його користь завданої йому моральної шкоди задоволенню не підлягають.

Додатковим рішенням Приморського районного суду м. Одеси

від 06 листопада 2020 року в задоволенні заяви представника ТОВ «Нове діло» про ухвалення додаткового рішення відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного суду від 20 травня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2020 року без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції вірно з`ясовано фактичні обставини справи та дана їм належна правова оцінка, його висновки підтверджуються поданими сторонами доказами

та ґрунтуються на нормах законодавства.

Суд апеляційної інстанції вказав, що Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України

від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати не враховується, у тому числі,

й допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Позивач знаходився на лікарняному більше 5 днів (з 18 по 26 вересня 2019 року та з 27 вересня по 11 жовтня 2019 року), тоді як допомога по тимчасовій непрацездатності, починаючи з 6-го дня, згідно з Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» сплачується за рахунок коштів Фонду соціального страхування.

Самостійне скасування роботодавцем наказу про звільнення позивача,

а також виплата всіх сум, належних позивачу при звільненні, у тому числі

й допомоги по тимчасовій непрацездатності, виключає наявність спору

та підставність для задоволення позовних вимог позивача.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду

із касаційною скаргою на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду

від 20 травня 2021 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставами касаційного оскарження судових рішень судів попередніх інстанцій заявник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах. Крім того, указує, що судами належним чином не досліджено зібрані у справі докази, а також, що судом першої інстанції було безпідставно відмовлено

у задоволенні заяви про виклик свідків та долучення доказів до матеріалів справи, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункти 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду

від 05 липня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2020 року

та постанову Одеського апеляційного суду від 20 травня 2021 року залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.

У наданий судом строк ОСОБА_1 надіслав матеріали на усунення недоліків касаційної скарги, зазначених в ухвалі Верховного Суду

від 05 липня 2021 року.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 липня 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано цивільну справу № 522/19134/19

із Приморського районного суду м. Одеси. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів. Роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У вересні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що судові рішення

є незаконними й необґрунтованими, судами не досліджено та не надано належної оцінки поданим ним доказам, що призвело до порушення принципу змагальності, справедливості та рівності сторін.

Вважає, що фактичним предметом позову є стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу саме у розмірі заробітної плати у спосіб,

не передбачений законодавством («у конвертах»), розмір якої наведено ним у позовній заяві, та яку не було виплачено при його звільненні. Судами

не взято до уваги роздруківки фінансових звітів ТОВ «Нове діло», які,

на його думку, є належними доказами та підтверджують отримання ним заробітної плати у розмірі 40 000,00 грн, починаючи з грудня 2018 року.

У суді першої інстанції він двічі заявляв клопотання про виклик свідків, проте суд їх відхилив, незважаючи на те, що показання свідків (осіб, які працювали з ним у товаристві) мають важливе значення у цій справі.

Вимоги про визнання протиправними дій відповідача щодо його звільнення у період тимчасової непрацездатності, нібито за прогул, і стягнення завданої йому моральної шкоди є пов`язаними між собою вимогами, оскільки моральні страждання були завдані йому саме через вчинення таких дій. Проте, районний суд безпідставно відмовив у долученні до матеріалів справи доказів, зокрема, висновку психолога, наданого на підтвердження завдання йому моральної шкоди.

Крім того, вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо правової природи та захисту прав працівників, яким заробітна плата виплачувалась

у спосіб, не передбачений законодавством («у конвертах»).

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У серпні 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив від представника ТОВ «Нове діло» - адвоката Манушина В. О., в якому зазначається,

що доводи касаційної скарги є безпідставними та не підлягають задоволенню, оскільки оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Доводи заявника про необхідність допиту свідків виключно для встановлення розміру заробітної плати «у конвертах», за яку не сплачувався єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування

та не здійснювалися передбачені законодавством відрахування

не відноситься до предмету доказування. При цьому відомості про розмір заробітної плати і здійсненні з неї відрахування можуть підтверджуватися бухгалтерськими даними та відповідними документами підприємства, оформленими за встановленою формою.

Водночас надані позивачем роздруківки фінансових звітів ТОВ «Нове діло», які нібито підтверджують отримання ним заробітної плати, є письмовими доказами в іншій цивільній справі № 522/5823/20 про стягнення

з ОСОБА_1 вартості кондитерського обладнання,

та є перекручуванням фактичних обставин справи з метою введення суду

в оману.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального

чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право

в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи

на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання

або оспорювання.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12,

81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися

на припущеннях.

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному

та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також

у їх сукупності.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору

з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового

чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку прогулу (в тому числі відсутності

на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин (пункт 4 частини першої статті 40 КЗпП України).

Положеннями частини третьої статті 40 КЗпП України закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення

є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці.

Отже, звільнення працівника в період, коли він був непрацездатним,

є порушенням частини третьої статті 40 КЗпП України.

Разом із цим, трудове законодавство України не забороняє особі,

яка звільнила працівника з посади, самостійно поновити його на посаді,

у тому числі скасувавши акт про його звільнення.

Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2021 року у справі № 9901/286/19, провадження № 11-19заі20.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій встановили,

що у зв`язку з наданням ОСОБА_1 листка непрацездатності відповідач наказом від 07 жовтня 2019 року № 304-к правомірно скасував свій наказ від 02 жовтня 2019 року № 298-к про його звільнення за прогул

на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, який було видано у період його тимчасової непрацездатності, після чого останній був звільнений 11 жовтня 2019 року на підставі його заяви за власним бажанням (стаття 38 КЗпП України).

Статтею 237-1 КЗпП України визначено, що відшкодування власником

або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають додаткових зусиль

для організації свого життя.

Тобто підставою для відшкодування моральної шкоди є порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується

як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права,

так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права

та інтереси.

З урахуванням наведеного, встановивши фактичні обставини у справі,

від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відмову

в задоволенні позову ОСОБА_1 , оскільки роботодавець відновив порушене право працівника (позивача), скасувавши наказ про звільнення останнього, виданий в період його тимчасової непрацездатності,

про що роботодавець при видачі такого не знав.

За недоведеності порушення відповідачем трудового законодавства відносно позивача та наявності підстав для відшкодування моральної шкоди за такі порушення, суди обґрунтовано відмовили й в задоволенні вимоги про відшкодування завданої моральної шкоди.

Доказів вини, причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними діями відповідача та наслідками заподіяння такої шкоди, позивачем не надано, тоді як процесуальний обов`язок доказування покладено саме

на останнього (статті 12, 81 ЦПК України).

Крім того, апеляційний суд правильно вказав, що самостійне скасування роботодавцем наказу про звільнення позивача, а також виплата всіх сум, належних йому при звільненні, у тому числі й допомоги по тимчасовій непрацездатності, є підставою для відмови в позові.

Таким чином, висновки судів відповідають обставинам справи,

які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані, і з якими погоджується й суд касаційної інстанції.

Посилання ОСОБА_1 щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема, у частині необґрунтованої відмови

у задоволенні його клопотань про долучення нових доказів і виклик свідків є безпідставними. Наявності підстав для задоволення відповідних клопотань заявником не наведено, а судом таких не встановлено (протокольні ухвали головуючого судді: а. с. 32-34, 137-139, 173-174, т. 1).

Відповідно до статті 30 Закону України «Про оплату праці» при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань із заробітної плати; сума заробітної плати,

що належить до виплати. Роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Із урахуванням того, що доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, є ідентичними доводам, викладеним у позовній заяві та апеляційній скарзі, їм уже надана належна оцінка судами, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника.

При цьому судом ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони ( рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Колегія суддів уважає, що в силу положень частини третьої статті 89

ЦПК України судами попередніх інстанцій всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Інші доводи не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи

й зводяться до незгоди з висновками судів і переоцінки судом доказів,

що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити

без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2020 року

та постанову Одеського апеляційного суду від 20 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Г. В. Коломієць

Ю. В. Черняк