Ухвала

Іменем України

22 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 712/9236/20

провадження № 61-20238ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу Головного управління Національної поліції в Черкаській області на рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 31 травня 2021 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 10 листопада 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Черкаській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому з урахуванням уточнених вимог, просив стягнути з Державної казначейської служби України на свою користь 690 000 грн на відшкодування моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку.

Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що 17 вересня 2008 року постановою слідчого Черкаського районного відділу управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області капітана міліції Шаталова А. Є. його було притягнуто як обвинуваченого у справі № за частиною першою статті 128 Кримінального кодексу України (далі - КК України). 11 вересня 2008 року йому було обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. Вироком Черкаського районного суду Черкаської області від 19 червня 2009 року йому було призначено покарання у вигляді обмеження волі строком на 2 роки та на підставі статті 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік. Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 18 серпня 2009 року вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 19 червня 2009 року скасовано, а справу повернено прокурору Черкаського району на додаткове розслідування. У грудні 2009 року, після проведення додаткового розслідування, справу було призначено до судового розгляду Черкаським районним судом Черкаської області. Після проведення всіх необхідних слідчих дій, під час судового розгляду у серпні 2011 року справу знову було повернено для проведення додаткового розслідування. В подальшому жодний слідчих дій не здійснювалося, а кримінальне провадження № 0000061 було закрите 05 квітня 2018 року на підставі частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України. Таким чином, кримінальне переслідування відносно нього тривало 114 місяців та 18 днів. У зв`язку з незаконними діями органу досудового слідства, прокуратури та суду він був позбавлений права працювати, навчатися та жити повноцінним життям, спілкуватися з рідними та близькими, займатися вихованням свого сина. Незаконне притягнення до кримінальної відповідальності призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків та вимагало зусиль для організації свого життя. Розмір спричиненої моральної шкоди він оцінив у 690 000 грн.

Рішенням Соснівського районного суду міста Черкаси від 31 травня 2021 року, залишеним без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 10 листопада 2021 року, позов задоволено. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 690 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Судові рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що на підставі положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди, яку необхідно визначати, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством (з 17 вересня 2008 року по 05 квітня 2018 року, тобто з моменту притягнення як обвинуваченого до моменту закриття кримінального провадження, а всього - 9 років, 6 місяців, 18 днів). Під час судового розгляду з`ясовано чинники, які враховуються при визначені розміру відшкодування, а саме: негативні наслідки, які продовжувалися для позивача після закриття кримінального провадження стосовно нього, характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, їх тривалість, можливість відновлення немайнових втрат, тяжкість вимушених змін в його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення в необхідному чи повному обсязі за тривалий час - понад 9 років.

10 грудня 2021 року Головне управління Національної поліції в Черкаській області (далі - ГУ НП в Черкаській області) подало засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 31 травня 2021 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 10 листопада 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не обґрунтували суми, яку стягнули на користь позивача на відшкодування моральної шкоди. При цьому саме на позивача покладено обов`язок доказування факту завдання йому моральної шкоди та її розміру. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягає наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та його вини в її заподіянні. За відсутності хоча б одного з елементів складу правопорушення (протиправності, шкоди, причинного зв`язку чи вини) цивільна відповідальність не настає. Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду України від 20 червня 2011 року у справі № 2/121-30/118. Враховуючи відсутність належних доказів заподіяння моральної шкоди, суди повинні були відмовити в задоволенні позову.

На обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, заявником зазначено неврахування судами правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду України від 20 червня 2011 року у справі № 2/121-30/118.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Судами встановлено, що 08 вересня 2008 року ОСОБА_1 було затримано в порядку статті 115 Кримінально-процесуального кодексу України від 28 грудня 1960 року № 1001-05 за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого статтею 128 КК України, та поміщено до ізолятора тимчасового тримання Придніпровського районного відділу управління Міністерства внутрішніх справ України.

11 вересня 2008 року ОСОБА_1 було звільнено з ізолятора тимчасового тримання Придніпровського районного відділу управління Міністерства внутрішніх справ України та відносно нього було обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.

Постановою слідчого Черкаського районного відділу управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області Шаталова А. Є. від 17 вересня 2008 року ОСОБА_1 було притягнено як обвинуваченого у справі з пред`явленням йому обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 128 КК України.

Вироком Черкаського районного суду Черкаської області від 19 червня 2009 року ОСОБА_1 було засуджено до покарання у вигляді обмеження волі строком на 2 роки. На підставі статті 75 КК України ОСОБА_1 звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 18 серпня 2009 року вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 19 червня 2009 року скасовано, а справу повернено прокурору Черкаського району на додаткове розслідування.

В грудні 2009 року після проведення додаткового розслідування, справу було призначено до судового розгляду Черкаським районним судом Черкаської області. Після проведення всіх необхідних слідчих дій, під час судового розгляду у серпні 2011 року справу було повторно повернено для проведення додаткового розслідування.

Постановою слідчого Черкаського районного відділення поліції Черкаського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Черкаській області Романчі Є. А. від 05 квітня 2018 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000061 закрито у зв`язку з відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За правилами пункту 2 частини другої статті 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Згідно з частинами першою та другою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Тому посилання заявника у касаційній скарзі на загальні підстави цивільно-правової відповідальності є неспроможним.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (стаття 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Наведене узгоджується з правовими висновком, викладеним в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 11 серпня 2021 року у справі № 352/2255/19 (провадження № 61-11055св20).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок про те, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Врахувавши тривалість перебування ОСОБА_1 під слідством та судом, характер і обсяг страждань, яких він зазнав, їх тривалість, його можливості щодо відновлення немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і саму можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що грошова сума, яка підлягає стягненню на користь позивача на відшкодування моральної шкоди, повинна становити 690 000 грн

Такий висновок судів попередніх інстанцій в цій справі узгоджується з наведеними правовими висновками Верховного Суду.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи та оцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не може бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду України від 20 червня 2011 року у справі № 2/121-30/118, про те, що для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника за збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає, стосуються застосування статті 22 ЦК України щодо відшкодування збитків, натомість в цій справі предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування і судами, були застосовані статті 23, 1176 ЦК України, статті 1-4, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Отже, посилання заявника на неврахування правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду України від 20 червня 2011 року у справі № 2/121-30/118, є безпідставним.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

В постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Національної поліції в Черкаській області на рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 31 травня 2021 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 10 листопада 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Черкаській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко