ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2021 року м. Чернівці

справа № 715/2172/17

провадження №22-ц/822/1126/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Височанської Н. К.

суддів: Лисака І.Н., Литвинюк І.М.

секретар Герман Я.І.

за участю: представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідачки ОСОБА_2 ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Тарашанської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області, ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно, за апеляційною ОСОБА_5 на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 28 грудня 2017 року, ухвалене під головуванням судді Цуренка В.А.,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Тарашанської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області, ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно.

Позовна заява обґрунтована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_6 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивача ОСОБА_7 .

Від шлюбу у батьків було двоє дітей: позивач ОСОБА_4 та відповідачка ОСОБА_5 .

На день смерті батька з ним в одному господарстві ніхто не був зареєстрований та не проживав. В управління спадковим майном вступив позивач ОСОБА_4 , який організував і провів похорони батька та розпорядився речами померлого.

Після смерті батька ОСОБА_4 звернувся з відповідною заявою до приватного нотаріуса Тимофтій Л.М., де була заведена спадкова справа, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину йому було відмовлено у зв`язку з відсутністю у спадкодавця правовстановлюючих документів на будинок. До складу спадкового нерухомого майна згідно технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, входять житловий будинок літ. «А» з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, загальною площею 55,0 кв.м., житловою площею 17,4 кв.м., прибудова літ. «А1», літня кухня літ. «Б», убиральня літ. «В», сараї літ. «Г», «Д», «Е», гараж літ. «Є», фундаменти літ. «Ж», «З», колодязь № 1, ворота №2-3, огорожа № 4, що розташовані по АДРЕСА_1 , загальною вартістю 56 650.

Посилаючись на вказані обставини, просив суд визнати за ним право власності на нерухоме майно, а саме житловий будинок літ. «А» з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, загальною площею 55,0 кв.м., житловою площею 17,4 кв.м., прибудову літ. «А1», літню кухню літ. «Б», убиральню літ. «В», сараї літ. «Г», «Д», «Е», гараж літ. «Є», фундаменти літ. «Ж», «З», колодязь № 1, ворота №2-3, огорожу № 4, що розташовані по АДРЕСА_1 , загальною вартістю 56 650.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 28 грудня 2017 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на нерухоме майно, а саме житловий будинок літ. «А» з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, загальною площею 55,0 кв.м., житловою площею 17,4 кв.м., прибудову літ. «А1», літню кухню літ. «Б», убиральню літ. «В», сараї літ. «Г», «Д», «Е», гараж літ. «Є», фундаменти літ. «Ж», «З», колодязь № 1, ворота №2-3, огорожу № 4, що розташовані по АДРЕСА_1 , загальною вартістю 56 650.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги та позиції інших учасників

Не погоджуючись з даним рішенням суду ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 28 грудня 2017 року скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні вказує на те, що вона в судове засідання не з`явилася, але подала до суду заяву, в якій визнала позовні вимоги. Такі твердження суду не відповідають дійсності, оскільки про пред`явлення позивачем позову та визначення її відповідачем вона нічого не знала, будь-яких заяв до суду не подавала та ніяких повідомлень не отримувала.

Крім того, в матеріалах справи міститься постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій та відповідь нотаріуса на запит суду, в яких вказано, що ОСОБА_5 також є спадкоємцем за заповітом.

Суд першої інстанції не взяв до уваги вказаний факт та ухвалив рішення про визнання за позивачем права власності за законом, що порушує право ОСОБА_5 на реалізацію її спадкових прав.

Зазначала, що вона до 2001 року була зареєстрована та проживала в будинку батька, приймала участь в похованні. Вона забрала оригінал заповіту від батька, складений на неї та брата, а також правовстановлюючі документи на будинок. Таким чином вважає, що вона фактично прийняла спадщину та вступила в управління спадковим майном.

Суд першої інстанції ухвалив рішення про визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за законом при наявності заповіту.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Посилається на те, що у апелянта відсутні повноваження для звернення з апеляційною скаргою. Так, відповідачем у справі зазначена ОСОБА_8 , а апелянт є ОСОБА_9 . Спадкоємцем за заповітом є також ОСОБА_8 . Вважає, що апелянт не є стороною по справі і питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки не вирішувалося, що є підставою для закриття апеляційного провадження.

Якщо припустити, що ОСОБА_5 є спадкоємцем, то вона пропустила строк для прийняття спадщини.

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_6 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивача ОСОБА_7 , що підтверджується копіями свідоцтв про смерть (а.с.5,6).

З копії свідоцтва про народження позивача ОСОБА_4 вбачається, що його батьками є ОСОБА_7 та ОСОБА_6 (а.с.4).

Відповідно до довідки, виданої Тарашанською сільською радою Глибоцького району Чернівецької області від 27 квітня 2017 року № 519, в управління спадковим майном у встановлений шестимісячний строк для прийняття спадщини вступив син померлого ОСОБА_7 ОСОБА_4 , що підтверджується тим, що він у листопаді 1993 року розпорядився речами померлого (а.с.7).

29 серпня 2017 року приватним нотаріусом Глибоцького нотаріального округу Тимофтій Л.М. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії №886/02-31, якою ОСОБА_4 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки останній не надав правовстановлюючі документи, які б підтверджували належність спадкодавцю права власності на нерухоме майно. Нотаріусом зазначено, що також спадкоємцем за заповітом є ОСОБА_5 (а.с.9).

З копії свідоцтва про народження ОСОБА_10 вбачається, що її батьками є ОСОБА_7 та ОСОБА_6 (а.с.69).

З копії свідоцтва про укладення шлюбу вбачається, що ОСОБА_10 та ОСОБА_11 23 липня 1977 року уклали шлюб. Після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище ОСОБА_12 (а.с.70).

З копії заповіту від 20 липня 1993 року вбачається, що ОСОБА_7 на випадок своєї смерті заповів все своє майно дочці і сину ОСОБА_13 та ОСОБА_4 в рівних частках (а.с.71).

Як вбачається з довідки Тарашанської сільської ради від 20 серпня 2021 року за №1223, що ОСОБА_5 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , але з 2001 року не проживає за вказаною адресою (а.с.85).

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Щодо права ОСОБА_5 на апеляційне оскарження

В своємі відзиві на апеляційну скаргу представник позивача посилався на те, що ОСОБА_14 не є стороною у справі. Її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки судовим рішенням не вирішувалися, що є підставою для закриття апеляційного провадження.

Проте, колегія суддів з такими доводами сторони не погоджується.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13 ЦПК України).

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Предметом спору у цій справі є визнання права на спадкове майно, а тому відповідачами у справі мають бути спадкоємці, які прийняли спадщину, а при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Так, в позовній заяві позивач визначив як ОСОБА_15 . При цьому обґрунтовував позов, що у покійних батьків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , було двоє дітей: він та його сестра відповідачка ОСОБА_5 .

Апелянт ОСОБА_5 в апеляційній скарзі стверджує, що вона і є рідною сестрою позивача та спадкоємицею своїх батьків. До апеляційної скарги додає копію свідоцтва про народження, з якої вбачається, що вона ОСОБА_10 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 і батьками зазначені: ОСОБА_7 та ОСОБА_6 (а.с.69).

Також додає копію свідоцтва про укладення шлюбу, з якої вбачається, що ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уклала шлюб з ОСОБА_11 і після укладення шлюбу їй присвоєно прізвище ОСОБА_12 (а.с.70).

Крім цього, до апеляційної скарги апелянт додала копії правовстановлюючих документів на спадковий будинок та копію заповіту спадкодавця ОСОБА_7 , яким він заповів все своє майно дочці та синові позивачу по справі.

Таким чином колегія суддів вважає, що позивач в своїй позовній заяві допустив граматичну помилку в прізвищі відповідачки. Апелянт ОСОБА_5 є відповідачем у справі і відповідно до вимог частини 1 статті 352 ЦПК України вправі оскаржити рішення суду першої інстанції як сторона у справі.

Представник позивача, приймаючи участь в судовому засіданні апеляційної інстанції, належними та допустимими доказами не спростував ту обставину, що апелянт є сторонньою для позивача особою і що відповідачем є інша особа.

З огляду на викладені обставини доводи представника позивача про закриття провадження у справі є безпідставними.

Щодо доводів про неналежне повідомлення про час та місце судового розгляду

Відповідно до частин першої, другої статті 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Відповідно до частини п`ятої статті 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи (частина шоста статті 128 ЦПК України).

У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: 1) юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; 2) фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку (частина сьома статті 128 ЦПК України).

У частині восьмій статті 128 ЦПК України передбачено, що днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо повістку надіслано на офіційну електронну адресу пізніше 17 години, повістка вважається врученою у робочий день, наступний за днем її відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про її доставлення.

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

За змістом статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Глибоцького районного суду Чернівецької області від 29 листопада 2017 року відкрито провадження у справі і призначено розгляд справи на 14-30 годин 11 грудня 2017 року (а.с.41).

Відомості про повідомлення відповідачки ОСОБА_5 в матеріалах справи відсутні.

11 грудня 2017 року розгляд справи був відкладений на 11-00 годин 28 грудня 2017 року у зв`язку з відсутністю сторін (а.с.49).

28 грудня 2017 року винесено рішення по даній справі (а.с.55-57).

Проте, в матеріалах справи відсутні відомості, що відповідач ОСОБА_5 повідомлялася про час та місце судового розгляду. Повістка про виклик до суду їй не направлялася і справа розглянута за її відсутності.

Розглянувши справу у відсутність відповідачки ОСОБА_5 , яка взагалі не була обізнана про розгляд даної справи, суд допустив порушення процесуального принципу рівності сторін, що позбавило відповідачку висунути свої заперечення і доводи проти позову ОСОБА_4 , в тому числі надати докази щодо наявності заповіту, кола спадкоємців та строків прийняття спадщини, що є істотним в даній справі.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 посилалася на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме неповідомлення про будь-яке судове засідання.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зазначені порушення судом першої інстанції норм процесуального права в силу вимог пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Щодо порушення норм матеріального права

Відповідно до частини першої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року.

У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Відповідно до пунктів 4, 5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Отже, відносини спадкування регулюються ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. Правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року й не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до статей 529-530 ЦК Української РСР.

Як вбачається із матеріалів справи, що спадкодавець ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ЦК Української РСР 1963 року.

Проте, суд першої інстанції вказане не врахував і порушив норми матеріального права, застосувавши до спірних відносин правила Цивільного кодексу України 2004 року.

Вирішення спору в межах заявлених вимог

Відповідно до статті 524 ЦК УРСР спадкування здійснюється за законом і за заповітом.

Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Тлумачення даної норми дає підстави для висновку, що пріоритет надається спадкуванню за заповітом, оскільки перевагу має остання воля спадкодавця, виражена ним у заповіті. Тому за наявності заповіту право на спадкування виникає лише в осіб, визначених у заповіті. В разі відсутності заповіту, або неприйняття спадкоємцями за заповітом спадщини чи відмови від спадкування, спадкування відбувається за законом.

В своїй позовній заяві позивач ОСОБА_4 не зазначає про існування заповіту після смерті батька ОСОБА_7 та не додав його до позовної заяви.

Проте, зазначає, що він є сином померлого ОСОБА_7 , вступив в управління спадковим майном, а тому за ним слід визнати право власності на все спадкове майно.

Разом з тим, в апеляційній інстанції було встановлено наявність заповіту від 20 липня 1993 року, відповідно до якого ОСОБА_7 на випадок своєї смерті заповів все своє майно дочці і сину ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в рівних частках (а.с.71).

З огляду на наявність чинного заповіту, позивач ОСОБА_4 отримав право на спадкування лише на Ѕ частину спадкового майна.

Суд першої інстанції, визнаючи за позивачем право власності на все спадкове майно, не послався на норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини і відповідно до яких він визнав право власності в порядку спадкування (за законом чи за заповітом) і всупереч чинному заповіту визнав право власності на все майно.

Згідно зі статтею 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Положеннями частини першої, другої статті 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5 (чинної на дату відкриття спадщини), передбачено, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього.

Встановлено, що ні позивач, ні відповідачка ОСОБА_5 у передбачений законодавством шестимісячний строк не зверталися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_7 .

Апелянт ОСОБА_5 до апеляційної скарги на підтвердження обставин вступу її в управління спадковим майном та порушення оспореним судовим рішенням її права на спадкове майно додала копії правовстановлюючих документів на спадковий будинок та копію заповіту, зазначивши при цьому, що оригінали у неї є наявні на руках. Також додала довідку Тарашанської сільської ради від 20 серпня 2021 року за №1223 про те, що ОСОБА_5 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , але з 2001 року не проживає за вказаною адресою (а.с.85).

Отже, колегія суддів вважає, що апелянт ОСОБА_16 належними та допустимими доказами довела суду, що вона на час смерті батька ОСОБА_4 проживала та була зареєстрована в спірному господарстві, та вступила в управління спадковим майном, оскільки має оригінали правовстановлюючих документів на спірний будинок та оригінал заповіту.

Таким чином, оспореним судовим рішенням порушені її права та законні інтереси на спадкове майно.

Що стосується доведеності вступу в управління спадковим майном позивача, то колегія суддів зазначає наступне.

Як зазначає сам позивач в своїй позовній заяві, що на день смерті батька з ним в одному господарстві він не був зареєстрований та не проживав. Проте, зазначає, що він вступив в управління спадковим майном, оскільки організував і провів похорони батька та розпорядився спадковим майном.

Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, є різні дії спадкоємця по управлінню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів та які підтверджуються належними доказами.

Не може визнаватися фактичним вступом в управління спадковим майном організація та проведення спадкоємцем поховання спадкодавця, так як такі дії не стосуються спадкового майна.

Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження обставин яким саме майном він розпорядився, позивач не зазначив в позовній заяві і не надав суду.

В матеріалах справи міститься довідка приватного нотаріуса Глибоцького районного нотаріального округу від 05.12.2017 року про те, що спадкоємцем за заповітом є ОСОБА_4 , який прийняв спадщину шляхом постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини (а.с.45).

Колегія судів вважає дану довідку неналежним доказом та таким, що суперечить змісту позовної заяви, в якій сам позивач зазначив, що на час смерті батька він з ним не проживав та не був зареєстрований в спірному господарстві.

Також в матеріалах справи міститься довідка Тарашанської сільської ради від 27.04.2017 року №519 про те, що після смерті ОСОБА_7 в управління спадковим майном у встановлений Законом 6-місячний строк для прийняття спадщини вступив син ОСОБА_4 , що підтверджується тим, що він у листопаді місяці 1993 року розпорядився речами померлого (а.с.7).

Надаючи оцінку вказаній довідці, колегія судів вважає, що вона не підтверджує факту вступу в управління спадковим майном, оскільки є неконкретизованою. Зокрема, не зазначено, якими саме речами померлого розпорядився позивач та чим це підтверджується.

Будь-яких інших доказів на підтвердження факту вступу в управління спадковим майном позивач не надав.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв рішення на неповно з`ясованих обставинах справи, всупереч вимогам матеріального та процесуального права, а тому воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача (пункт 2 частини 2 статті 141 ЦПК України).

Відповідачка ОСОБА_5 при поданні апеляційної скарги сплатила судовий збір в розмірі 1372 грн.

З мотивувальної частини цієї постанови вбачається, що колегія суддів скасовує рішення суду першої інстанції і відмовляє в задоволенні позову.

А тому судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги підлягає стягненню з позивача ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 .

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

На підставі ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 28 грудня 2017 року скасувати з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст.367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 28 грудня 2017 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до Тарашанської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області, ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на корить ОСОБА_5 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1372,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 24 грудня 2021 року.

Головуючий Н.К. Височанська

Судді: І.Н. Лисак

І.М. Литвинюк