Ухвала

24 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 350/1813/20

провадження № 61-20662ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Івано-Франківського обласного центру зайнятості на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 23 листопада 2021 року у справі за позовом Івано-Франківського обласного центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року Івано-Франківський обласний центр зайнятості звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 06 травня 2020 року ОСОБА_1 надано статус безробітної відповідно до статті 43 Закону України «Про зайнятість населення» та з цього дня призначено виплату допомоги по безробіттю відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

У заявах про надання статусу безробітного від 06 травня 2020 року, 16 квітня 2019 року, 16 липня 2019 року, 16 квітня 2018 року, 23 червня 2017 року, 18 квітня 2016 року, 15 червня 2015 року, 28 травня 2013 року, 27 квітня 2012 року ОСОБА_1 підтвердила власним підписом факт, що не відноситься до зайнятого населення відповідно до статті 4 Закону України «Про зайнятість населення», у тому числі, не отримує грошову допомогу по догляду за особою з інвалідністю І чи II групи внаслідок психічного розладу, яка за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду та ознайомлена з правами та обов`язками зареєстрованого безробітного і відповідальністю за подання недостовірних даних та документів, на підставі яких приймається рішення про надання статусу безробітного та призначення матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, що визначені Законом України «Про зайнятість населення» та Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

Однак, відповідно до довідки Управління соціального захисту населення Рожнятівської районної державної адміністрації Івано-Франківської області від 06 серпня 2020 року № 781 ОСОБА_1 призначена допомога по догляду за психічно хворим з 01 липня 2012 року по 30 вересня 2020 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 02 серпня 2000 року № 1192.

07 серпня 2020 року Івано-Франківським обласним центром зайнятості проведено розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», за результатами якого складено акт від 07 серпня 2020 року № 551, в якому зафіксований факт перебування ОСОБА_1 на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Рожнятівської РДА, як отримувача грошової допомоги по догляду за психічно хворим.

Під час неодноразового перебування на обліку в Рожнятівській районній філії Івано-Франківського обласного центру зайнятості, ОСОБА_1 отримала допомогу по безробіттю у сумі 52 622,54 грн.

Отже, подання відповідачкою недостовірних даних та документів, на підставі яких прийнято рішення про надання їй статусу безробітного, призвело до безпідставної виплати матеріального забезпечення на випадок безробіття у вищезазначеному розмірі.

Оскільки сума незаконно отриманої допомоги відповідачкою не відшкодована позивач змушений звернутися до суду з цим позовом.

Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 21 квітня 2021 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Івано-Франківського обласного центру зайнятості кошти в розмірі 52 622,54 грн та судовий збір в розмірі 2 102,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції керувався тим, що неповідомлення відповідачкою центр зайнятості про отримання нею доходів у вигляді допомоги по догляду за психічно хворим свідчить про невиконання нею зобов`язань як особи, яка набула статус безробітної та відповідно до частини третьої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», відтак є підставою для стягнення суми виплаченого забезпечення.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 23 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 21 квітня 2021 року змінено в частині розміру стягнутих грошових коштів з ОСОБА_1 на користь Івано-Франківського обласного центру зайнятості. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Івано-Франківського обласного центру зайнятості кошти у сумі 31 474,74 грн. Стягнуто з Івано-Франківського обласного центру зайнятості на користь ОСОБА_1 631,54 грн судових витрат.

Змінюючи рішення суду в частині розміру стягнутих грошових коштів, суд апеляційної інстанції зазначив, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції помилково відмовив у задоволенні заяви відповідачки про застосування позовної давності із посиланням на частину 4 статті 38 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», а відтак, неправильно визначив суму коштів, яка підлягає стягненню.

Івано-Франківський обласний центр зайнятості у грудні 2021 року засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 23 листопада 2021 року у вищевказаній справі, в якій посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Верховний Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Предметом спору в цій справі є стягнення суми незаконно отриманої допомоги у розмірі 52 372,54 грн, а отже не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270,00 грн х 100 = 227 000,00 грн).

Посилань на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга не містить.

Посилання заявника на пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу касаційного оскарження не заслуговують на увагу, оскільки з указаних підстав підлягають оскарженню рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанова суду апеляційної інстанції крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті, зокрема, у малозначних справах. Тобто такі доводи є виконанням вимог процесуального закону щодо змісту будь-якої касаційної скарги, а тому самі по собі не вказують на фундаментальність порушених у скарзі питань для формування єдиної правозастосовчої практики, та не свідчить про наявність інших випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню. Доводи скаржника зводяться до незгоди з застосуванням судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 466/4906/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 727/4084/16-ц, проте не містять обґрунтованого мотивування необхідності відступлення від таких висновків.

Верховний Суд зауважує, що обґрунтування касаційної скарги підставами, передбаченими частиною другою статті 389 ЦПК України, не звільняє заявника від обов`язку, у відповідності до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, обґрунтувати підстави перегляду в касаційному порядку судових рішень у малозначних справах.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства і не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

При цьому Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки заявник подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, а обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не наведені, то відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Івано-Франківського обласного центру зайнятості на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 23 листопада 2021 року у справі за позовом Івано-Франківського обласного центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення коштів відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков С. О. Погрібний О. В. Ступак