Справа № 758/55/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2021 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді- Якимець О. І.,

за участю секретаря судового засідання Карпишиної К.С.,

представників відповідача-1 - ОСОБА_6, ОСОБА_1 ,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Василенко Олег Анатолійович про визнання недійсним договорів,

в с т а н о в и в :

позивач звернувся в суд із позовом до відповідача у якому просить: визнати недійсним договір іпотеки від 18.02.2019, укладений між ОСОБА_3 ( далі - відповідач-1), ОСОБА_4 (далі - відповідач-2) та ОСОБА_5 (далі - відповідач -3), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенко Олегом Анатолійовичем та зареєстрований в Реєстрі за №1198; визнати недійсним договір про задоволення вимог іпотеко держателя від 18.02.2019, укладений між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенко Олегом Анатолійовичем та зареєстрований в реєстрі за №1200; вирішити питання судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що позивач перебував у договірних відносинах із відповідачем-2. Останній неналежно виконував взяті зобов`язання за договорами позики, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права шляхом стягнення заборгованості за такими договорами. В межах такої справи, з метою забезпечення позову, ухвалою суду накладено арешт на 2/3 частини квартири, яка належала відповідачу-2 на праві власності. Незважаючи на це, у лютому 2019 році, укладено оспорювані договори між відповідачами. Вважає, що такі були укладені шляхом порушення вимог ч. 1 ст. 230 ЦК України, оскільки відповідач-2 ввела в оману відповідача-1, адже предмет іпотеки перебував під арештом, що підтверджено судовим рішенням та поданим позовом відповідача-1 до суду про зняття арешту з майна. Вважає, що його права порушені, адже саме на виконання судового рішення про стягнення заборгованості за договорами позики було накладено арешт на спірне майно, а укладення спірних договорів призвело до порушення прав позивача, адже їх укладення унеможливить виконання рішення суду. У відповідності до ч. 1 ст. 230 ЦК України просить позов задовольнити.

Відповідачем-1 подано до суду відзив, який містить заперечення на позов. Наводить аргументи про те, що волевиявлення сторін під час укладення оспорюваних договорів були вільними. Позивачем не подано жодних доказів накладення арешту на спірне майно, з метою виконання судового рішення. Позивачем не доведено, що укладення таких договорів порушує його права та інтереси у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України, що може бути підставою для визнання такого договору недійсним згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України. Просить у позові відмовити.

Позивачем подано до суду відповідь на відзив, який містить заперечення на позов. Такі аргументи є аналогічними доводам викладеним у позовній заяві.

11 січня 2021 року ухвалою суду залишено позов без руху для усунення недоліків викладених у позовній заяві, які надалі усунені позивачем.

05 лютого 2021 року ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

11 травня 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження.

У судовому засіданні представники відповідача-1 заперечили проти позову та просять у такому відмовити з підстав викладених у заявах по суті.

У судове засідання сторона позивача, відповідач-2 та третя особа, не з`явились, хоча належним чином повідомлялись про дату, час та місце цього засідання. Клопотань про відкладення не подано. Заслухавши думку присутніх учасників, суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності осіб, що не з`явились.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного.

Суд установив, 18 лютого 2019 року між ОСОБА_3 (іпотекодержатель) та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (іпотекодавці) укладено договір іпотеки. Забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 20 червня 2016 року № 20062016, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Предмет договору - квартира АДРЕСА_1 /арк. спр. 30, 31/.

Цього ж дня, укладеного договір про задоволення вимог іпотекодержателя, між ОСОБА_3 (іпотекодержатель) та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (іпотекодавці) для задоволення вимог іпотекодержателя, забезпечених договором іпотеки від 18 лютого 2019 року /арк. спр. 32/.

Разом із тим суд установив, що сторони у момент укладення оспорюваних договорів, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі, адже будь-яких заперечень із цього приводу від сторін не надійшло.

Позивач наводить аргументи про те, що оспорювані договори порушують його права та законні інтереси, що є підставою для визнання їх недійсними.

Так, у провадженні Подільського районного суду м. Києва перебувала справа № 758/12347/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договорами позики. Рішення суду першої інстанції від 17 листопада 2020 року позов задавлено частково та стягнуто заборгованість у розмірі 25682,80 дол. США. В подальшому, ухвалою суду від 07 липня 2021 року заочне рішення суду від 17 листопада 2020 року скасовано, а справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

З метою забезпечення виконання рішення суду у справі № 758/12347/18, постановлено ухвалу суду від 04 лютого 2019 року про забезпечення позову шляхом накладення арешту на 2/3 частини квартири, яка стала предметом оспорюваного договору іпотеки. Відповідна ухвала є виконавчим документом та підлягала до примусового виконання до органу державної виконавчої служби.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 56 ЗУ «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Згідно з ч.2 ст. 55 Закону України «Про нотаріат» при посвідченні угод про відчуження або заставу житлового будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна перевіряється відсутність заборони відчуження або арешту майна.

Повертаючись до матеріалів справи суд зазначає, що будь-яких доказів пред`явлення до примусового виконання ухвали суду від 04 лютого 2019 року, у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження», на момент виникнення спірних правовідносин не подано.

Разом із тим, суду надано витяг із державного реєстру обтяжень спірного майно від 29 червня 2021 року, номер інформаційної довідки 139704572, у якому в розділі про обтяження майна відсутні відомості про арешт нерухомого майна на підставі постанови органу державної виконавчої служби щодо виконання ухвали суду від 04 лютого 2019 року.

Суд критично оцінює покликання позивача на ухвалу суду від 23 листопада 2020 року Вишгородського районного суду Київської області у справі № 363/2673/20, оскільки така не підтверджує факту накладення арешту на частину спірної квартири, а відкриття провадження у справі здійснено за позовом особи, яка вважає що її право порушене. Відтак, з цього питання суд приймає до уваги доводи відповідача-1.

Таким чином, суд не встановив, що на момент укладення спірних договорів існував арешт майна, накладений на підставі ухвали суду від 04 лютого 2019 року.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно з ст. ст. 316-319, 328 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 321 цього Кодексу право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 17 цього Закону передбачено підстави припинення іпотеки, серед яких, зокрема, зазначено, що іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору та визнання договору іпотеки недійсним.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до правової позиції викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Таким чином, незалежно від того чи є позивач стороною оспорюваного правочину, чи заінтересованою особою в розумінні ч. 3 ст. 215 ЦК України для задоволення позову він повинен довести не лише існування формального порушення при укладанні договору вимоги закону, але й порушення таким договором його прав або охоронюваних законом інтересів.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна правова норма міститься у ч. 1 ст. 81 ЦПК України.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (висновок Верховного Суду у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, враховуючи наведене вище суд прийшов до переконання про те, що оскільки позивачем не доведено викладений у позовній заяві доводів, та судом не встановлено із матеріалів справи, яким чином оспорювані договори порушують його права та законні інтереси, відтак відсутні підстави для визнання оспорюваних договорів недійсними у відповідності до ч. 3 ст. 215 ЦК України.

Згідно з ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець зобов`язаний до укладення іпотечного договору попередити іпотекодержателя про всі відомі йому права та вимоги інших осіб на предмет іпотеки, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку. У разі порушення цього обов`язку іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання та відшкодування іпотекодавцем завданих збитків.

Таким чином, суд критично оцінює доводи позивача про те, що відповідач-2 ввела в оману відповідача-1 при укладенні оспорюваних договорів, адже у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України позивачем не доведено, що обман мав місце при укладенні таких договорів по відношенні до відповідача-1, адже останнім не подано до суду заперечень з цього питання, а відтак відсутні підстави для визнання оспорюваних договорів недійсними в силу ст. 230 ЦК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позову відмовлено, а відтак сплачений позивачем судовий збір необхідно покласти на останнього.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 17, 76-80, 259, 265, 273, 354, пунктом 3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України, суд

у х в а л и в:

у ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Василенко Олег Анатолійович про визнання недійсним договорів - відмовити.

Судовий збір сплачений позивачем при зверненні до суду із позовом - покласти на позивача.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Строк апеляційного оскарження може бути поновлено у відповідності до ч.2 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_2 (місце проживання - АДРЕСА_2 );

відповідач-1 ОСОБА_3 (місце проживання - АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідач-2 ОСОБА_4 (зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 );

відповідач-3 ОСОБА_5 (зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 );

третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Василенко Олег Анатолійович (місцезнаходження - місто Київ, вулиця Велика Васильківська, будинок № 65, офіс 405-Б).

Повне судове рішення складено 15 грудня 2021 року.

Суддя О. І. Якимець