ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2021 року м. Чернівці

справа № 727/2477/20

провадження №22-ц/822/258/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Височанської Н. К.

суддів: Владичана А.І., Перепелюк І.Б.

секретар Собчук І.Ю.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок взаємодії кількох джерел небезпеки, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 17 грудня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Чебан В.М.,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди.

Позовна заява обґрунтована тим, що 22 вересня 2014 року о 00:30 год. по вулиці Головній в селі Великий Кучурів Сторожинецького району Чернівецької області відбулося зіткнення автомобіля марки «Audi A6», державний номерний знак НОМЕР_1 , під його керуванням та автомобіля марки «Daewo-Nexia» під керуванням водія ОСОБА_2 .

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди належний йому автомобіль марки «Audi A6» був фізично знищений.

06 жовтня 2014 року слідчим відділенням Сторожинецького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області по факту дорожньо-транспортної пригоди було порушене кримінальне провадження №0000595 щодо ОСОБА_1 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 ч.1 КК України, так як водій ОСОБА_2 під час дорожньо-транспортної пригоди отримав середнього ступеня тяжкості тілесне ушкодження, а на момент дорожньо-транспортної події вина водіїв ще не була встановлена.

Вказує, що всі документи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як осіб причетних до дорожньо-транспортної пригоди були вилучені працівниками поліції.

Зазначав, що за результатами повного та всебічного досудового розслідування, яке тривало майже п`ять років, слідчим тричі виносилася постанова про закриття кримінального провадження №0000595 на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України, 27 липня 2016 року, 02 липня 2018 року, 31 травня 2019 року.

За скаргами ОСОБА_2 вказані постанови про закриття кримінального провадження були скасовані прокурором в порядку статей 284, 303 КПК України, для проведення додаткових слідчих дій.

31 травня 2019 року старшим слідчим Сторожинецького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області Гладчуком А.В., на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, було винесено третю постанову про закриття кримінального провадження, у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення передбаченого п.2 ч.1 ст.286 КК України.

ОСОБА_2 погодився з даним процесуальним рішенням та не оскаржував його в передбачений законом спосіб, а тому ОСОБА_1 вважав, що постанова про закриття кримінального провадження №0000595 від 31 травня 2019 року набрала законної сили та може бути врахована судом як доказ у даній цивільній справі.

В ході проведеного досудового слідства в кримінальному провадженні №0000595 спростовано його вину у настанні ДТП та його наслідках, встановлено протиправні дії ОСОБА_2 та прямий причинний зв`язок між порушенням п10.1 ПДР та настанням ДТП та його наслідками, якими є фактичне знищення автомобіля марки «Audi A6», що є підставою для настання цивільно-правової відповідальності ОСОБА_2 .

Цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_2 на момент ДТП була застрахована в страховій компанії ТДВ «СТ «Домінанта», про що свідчить страховий поліс №АС/3619757 від 14 грудня 2013 року.

Однак, в порушення вимог п.35.1 ст.35, п.п.37.1.4 п.37.1 ст.37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» водій ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не звертались до страхової компанії з повідомленням про настання страхового випадку та не подавали заяви про виплату страхового відшкодування.

24 квітня 2017 року, після отримання першої постанови про закриття кримінального провадження №0000595, він звернувся до страхової компанії «Домінанта» із письмовою заявою-повідомленням про страховий випадок та заявою про страхове відшкодування, однак листом-відповіддю вих.№0712 від 27 квітня 2017 року ТДВ «СТ « Домінанта» йому було відмовлено у виплаті страхового відшкодування, на підставі п.35.1 ст.35, п.п.37.1.4 п.37.1 ст.37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

27 червня 2017 року він звернувся до суду з позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди до відповідача ОСОБА_2 , однак у зв`язку з тим, що постанови слідчого Сторожинецького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області Гладчука А.В. про закриття кримінального провадження були оскаржені відповідачем, ним було подано до суду заяву про залишення його позову без розгляду.

02 липня 2018 року слідчим Сторожинецького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області Кавчуком Л.М. вдруге було винесено постанову про закриття кримінального провадження №0000595.

22 січня 2019 року він повторно звернувся з аналогічним позовом до суду, однак 08 квітня 2019 року знову був вимушений подати заяву про залишення позову без розгляду, у зв`язку з тим, що 14 лютого 2019 року прокуратурою вдруге було скасовано постанову слідчого від 02 липня 2018 року про закриття кримінального провадження №0000595 та надано вказівки щодо проведення додаткових слідчих дій.

31 травня 2019 року втретє було винесено постанову про закриття кримінального провадження №0000595, у зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.286КК України, після чого він знову звернувся до суду.

Вважав, що з дати набрання постанови про закриття кримінального провадження №0000595 від 31 травня 2019 року законної сили починається перебіг позовної давності відповідно до приписів ст.261 ЦК України.

Відповідно до висновку № 40/10/14 від 17 жовтня 2014 року експертного автотоварознавчого дослідження про визначення матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки «Audi A6» внаслідок пошкодження, встановлено, що ринкова вартість автомобіля марки «Audi A6» станом до ДТП складає 142 536,55 гривень; вартість відновлювального ремонту становить 199 756,03 гривень; судовим експертом зроблено висновок про те, що оскільки вартість відновлювального ремонту перевищує ринкову вартість до пошкодження, то його відновлення є економічно недоцільним.

Стверджував, що за клопотанням його адвоката судовим експертом Павлишиним Є.Д., виготовлено експертний висновок №49-06-20 від 10 червня 2020 року, відповідно до якого ринкова вартість автомобіля марки «Audi A6» (4В), без врахування пошкоджень отриманих внаслідок ДТП від 22.09.2014 року, станом на дату проведення оцінки складає 150 630 гривень.

Позивач вважав, що його автомобіль являється фізично знищеним в результаті ДТП, отже йому завдана матеріальна шкода в розмірі ринкової вартості автомобіля на дату подання позову і складає, відповідно до експертного автотоварознавчого висновку №49-06-20 від 10 червня 2020 року - 150 630 гривень.

Також вказував, що йому завдана моральна шкода, що полягає у моральних переживаннях і душевних стражданнях, спричинених відсутністю коштів на покупку іншого автомобіля та фізичне знищення його автомобіля, що порушило його нормальні життєві зв`язки та налагоджений ритм життя.

Зазначав, що він проживає в селі Тисовець Сторожинецького району Чернівецької області та має необхідність використовувати автомобіль щодня для поїздок на роботу та для заняття сімейним бізнесом, разом із матір`ю, займаються торгівлею фруктами на ринках Чернівецької області.

Дана підприємницька діяльність передбачає щодня чисельні поїздки для закупівлі товару, здійснення робочих поїздок, виїзди на торгове місце в різні села Чернівецької області, перевезення товару, який відноситься до товару з обмеженим строком зберігання та швидко псується.

Вказував, що до ДТП він використовував для вказаних потреб власний автомобіль, однак після фактичного знищення автомобіля внаслідок ДТП його звичний спосіб життя значно змінився, оскільки він вимушений майже кожного дня по 2-3 рази на день винаймати таксі, в тому числі й вантажне для перевезення ящиків з фруктами, платити від 100-200 гривень за кожну поїздку, в залежності від відстані та кількості вантажу, що потребує значних коштів та додаткових витрат на ведення підприємницької діяльності.

Вищевказане впливає на прибутковість підприємницької діяльності, погіршує його моральне становище та призводить до моральних страждань, у зв`язку з чим вважає, що йому завдана моральна шкода, яку оцінив у розмірі 10 000 гривень.

Посилаючись на вказані обставин, позивач просив суд стягнути з відповідача завдану майнову шкоду в розмірі 150 630 грн., моральну шкоду в розмірі 10 000 грн., витрати за експертний висновок №40/10/14 від 17.10.2014 року в розмірі 2500 грн., витрати за експертний висновок №49-06-20 від 10.06.2020 року в розмірі 1200 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 8120 грн. та судовий збір в розмірі 4205,77 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 17 грудня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач пропустив строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги та позиції інших учасників

На дане рішення ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Вказує на те, що суд першої інстанції помилково вважав неправильним пред`явлення позову тільки до завдавача шкоди, оскільки страховиком йому відмовлено у виплаті страхового відшкодування. Крім того, суд відмовив у задоволенні клопотання про залучення страхової компанії як співвідповідача у справі, чим фактично визнав доводи позивача.

Вважає, що висновок суду першої інстанції про пропуск ним строку позовної давності є помилковим, так як до винесення постанови про закриття кримінального провадження, за його результатами не було відомо чи порушені були права саме позивача та яка особа їх порушила, отже він звернувся до суду з даним позовом в межах строку позовної давності.

Суд першої інстанції необґрунтовано зменшив суму матеріального збитку лише на підставі припущень відповідача, всупереч наявним доказам у справі.

Крім того, рішення суду першої інстанції не містить висновків суду в частині заявленої позивачем вимоги про стягнення моральної шкоди.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Позиція апеляційного суду

Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін з наступних підстав.

Фактичні обставини справи встановлені судом

Судом встановлено, що 22 вересня 2014 року о 00:30 год. по вулиці Головна в селі Великий Кучурів Сторожинецького району Чернівецької області біля господарства №58 відбулося зіткнення двох автомобілів, автомобіля марки «Audi A6» під керуванням позивача ОСОБА_1 з автомобілем марки «Daewo-Nexia» під керуванням відповідача ОСОБА_2 , що підтверджується витребуваними та дослідженими судом першої інстанції матеріалами кримінального провадження /ЄРДР №0000595.

Станом на момент ДТП автомобіль марки «Audi A6» належав та перебував у власності та користуванні позивача, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (Т.1 а.с.14).

Автомобіль марки «Daewo-Nexia» належить на праві приватної власності матері водія ОСОБА_2 ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (Т.1 а.с.15).

При цьому, у зв`язку передачею йому власницею свідоцтва про реєстрацію автомобіля «Daewo-Nexia», страхового полісу АС №3619757, водій ОСОБА_2 вважається таким, що правомірно керував автомобілем марки «Daewo-Nexia».

06 жовтня 2014 року слідчим відділенням Сторожинецького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернівецькох області по факту дорожньо-транспортної пригоди було порушене кримінальне провадження №0000595 щодо ОСОБА_1 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 ч.1 КК України, оскільки водій ОСОБА_2 під час дорожньо-транспортної події отримав середнього ступеня тяжкості тілесне ушкодження.

За результатами проведеного досудового розслідування, яке тривало більше чотирьох років, слідчим тричі виносилась постанова про закриття кримінального провадження №0000595 на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, а саме постановами: від 27 липня 2016 року (Т.1 а.с.17-18), від 02 липня 2018 року (а.с.20-21), від 31 травня 2019 року (Т.1 а.с.23-24).

За скаргами ОСОБА_2 вказані постанови про закриття кримінального провадження №0000595 були скасовані прокурором в порядку статей 284, 303 КПК України, для проведення додаткових слідчих дій (Т.1 а.с.19, 22).

31 травня 2019 року старшим слідчим Сторожинецького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області Гладчуком А.В., на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, було винесено третю постанову про закриття кримінального провадження, у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення передбаченого п.2 ч.1 ст.286 КК України, яка відповідачем по справі не оскаржувалась (Т.1а.с.23-24).

Згідно наявного в матеріалах кримінального провадження /ЄРДР №0000595/ висновку авто-технічної експертизи №21-А від 10 лютого 2015 року, проведеної для встановлення несправностей автомобіля марки «Audi A6», які б могли спричинити дорожньо-транспортну пригоду, встановлено, що на момент огляду автомобіля марки «Audi A6» його рульове керування перебуває в стані часткової відмови, ходова частина знаходиться в непрацездатному стані, несправностей в ходовій частині автомобіля марки «Audi A6» та в рульовому керуванні ходової частини автомобіля, які б могли спричинити дорожньо-транспортну пригоду, - не виявлено (Т.1а.с.85-88).

Цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_2 на момент ДТП була застрахована в страховій компанії ТДВ «СТ «Домінанта», про що свідчить копія страхового полісу №АС/3619757 від 14 грудня 2013 року, однак листом-відповіддю вих.№0712 від 27.04.2017 року ТДВ «СТ «Домінанта» відмовлено позивачу у виплаті страхового відшкодування на підставі п.35.1 ст.35, п.п.37.1.4 п.37.1 ст.37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а саме пропуску визначеного Законом річного строку подання заяви про виплату страхового відшкодування. Судове рішення з цього приводу відсутнє.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд та застосовані норми права

Частиною першою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частини другої статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

На підставі частини 1статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної безпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частині залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, законодавець пов`язує покладення відповідальності за шкоду, заподіяну внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, з наявністю вини заподіювача.

Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що в результаті неправомірних дій ОСОБА_2 , автомобіль, яким керував позивач ОСОБА_1 , зазнав механічних пошкоджень, тому відповідач зобов`язаний відшкодувати шкоду на підставі статті 1166 ЦК України.

При цьому, визначаючи розмір завданих позивачу матеріальних збитків, суд першої інстанції належним чином дослідив обставини справи, надавши оцінку доводам сторін та наданим ними доказам.

Зокрема судом першої інстанції в ході допиту позивача як свідка встановлено, що його автомобіль частково відновлений та перебуває на ходу, що суперечить доводам позовної заяви про його фактичне знищення.

Є безпідставними доводи ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції необґрунтовано зменшив суму матеріального збитку, виключивши вартість деталей, всупереч доказам у справі.

Суд першої інстанції на підставі належним чином досліджених матеріалів кримінального провадження /ЄРДР №0000595/, встановив, що зіткнення автомобілів сторін відбулося лівими частинами та ходова частина правої сторони автомобіля позивача пошкодженою не була, тому відсутні підстави для відшкодування за рахунок відповідача вартості ремонту правої частини автомобіля, що належить позивачу.

Вказані висновки суду першої інстанції, ОСОБА_1 належними та допустимими доказами не спростував.

Крім того, судом першої інстанції вірно встановлено, що цивільна відповідальність водія ОСОБА_2 на момент ДТП була застрахована в страховій компанії ТДВ «СТ «Домінанта», про що свідчить копія полісу №АС/3619757 від 14 грудня 2013 року, з лімітом відповідальності страховика в сумі 50 000 грн. та франшизою в сумі 1000 грн. Отже, розмір матеріальної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, підлягає зменшенню на розмір ліміту відповідальності страховика 49 000 грн.

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Сплачуючи страхові платежі, відповідач мав законне право сподіватися, що у разі завдання ним шкоди іншій особі, вона може бути відшкодована страховиком в межах ліміту відповідальності страховика, а не звернення потерпілої особи до страховика з відповідною заявою чи звернення поза межами строку, визначеного Законом України стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не може бути підставою для покладення такого обов`язку в повному обсязі на завдавача такої шкоди.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що розмір заподіяної шкоди автомобілю під керуванням позивача становить 59 523, 82 грн.

Апеляційний суд частково приймає доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду першої інстанції не містить висновків суду в частині заявленої позивачем вимоги про стягнення моральної шкоди та зазначає слідуюче.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивачем крім вимоги про відшкодування матеріальної шкоди заявлено вимогу про відшкодування моральної шкоди.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_1 звернувся до суду з пропуском визначеного ст.257 ЦК України загального трирічного строку позовної давності, а тому у задоволенні позовних вимог про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки слід відмовити.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності.

Всупереч указаним вимогам суд першої інстанції не обґрунтував вимогу позивача про відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2, ч. 3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної немайнової шкоди» встановлено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Судом встановлено, що внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди, автомобіль позивача було пошкоджено, внаслідок чого він був позбавлений нормальних, звичних умов пересування, зайняття підприємницькою діяльністю, порушено нормальний та звичний для позивача ритм та спосіб життя, що безумовно завдало йому моральної шкоди, розмір якої ним визначено у розмірі 10 000 грн.

Колегія суддів вважає, що враховуючи характер й обсяг моральних страждань позивача, розмір визначеної ним шкоди (10 000 грн.) відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Проте вказане порушення судом першої інстанції норм процесуального права не вплинуло на вирішення позовних вимог по суті.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, відповідач ОСОБА_2 просив застосувати строки позовної давності.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» вказує на форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту).

Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин.

Набуття права на захист, для здійснення якого встановлено позовну давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права.

Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне.

Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Оскільки метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, можна зробити висновок, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

У справі, яка переглядається, встановлено, що ОСОБА_1 дізнався про порушення свого права та про особу, яка його порушила, 22 вересня 2014 року, тобто в день скоєння ДТП, внаслідок якої пошкоджено автомобіль, і йому завдано шкоди, а тому саме із цього часу у ОСОБА_1 виникло право вимоги до безпосереднього заподіювача шкоди.

Враховуючи те, що до суду за захистом свого порушеного права позивач звернувся у березні 2020 року - зі спливом позовної давності, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку з пропуском позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем у справі.

Водночас судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 двічі звертався до суду з аналогічними позовом (з тим самим предметом та із тих самих підстав) у червні 2017 року (цивільна справа №727/6268/17) та у січні 2019 року (справа №727/756/19), які власними заявами просив залишити без розгляду. При цьому, позов по справі №727/6268/17 просив залишити без розгляду без мотивації будь-яких причин.

Позивач та його представник безпідставно вважали, що строк позовної давності за зверненням свого порушеного права слід обраховувати від дня винесення постанови про закриття кримінального провадження №0000595 від 31 травня 2019 року, як на документ, з якого він нібито «довідався про порушення свого законного права».

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 128/1534/14-ц (провадження № 61-6561зпв18).

Саме позивач повинен довести поважність причин пропуску строку позовної давності та факт своєї необізнаності щодо завданої шкоди майну. При цьому особа, здійснюючи право власності на належне їй майно, має діяти відповідально, зокрема проявляти турботу щодо цього майна, бути обізнаним про його стан, тощо. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав, не може бути підставою для поновлення пропущеного строку для звернення до суду.

При цьому, у позовній заяві ОСОБА_1 не зазначив про поновлення строку позовної давності, а тільки вказував на те, що його слід відраховувати від 31 травня 2019 року, дня винесення постанови про закриття кримінального провадження №0000595.

За таких обставин, оскільки позивачем пропущено встановлений статтею 257 ЦК України загальний трирічний строк звернення з позовом до суду з вимогами про захист своїх порушених прав, суд першої інстанції, з яким погоджується й апеляційний суд, дійшов вірного висновку відмовивши у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив це рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 17 грудня 2020 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 17 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий Н.К. Височанська

Судді: А.І. Владичан

І.Б. Перепелюк