П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2021 року м. Київ

Справа № 362/3005/21

Провадження: № 22-ц/824/15664/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

секретар Івасенко І.А.

розглянувши апеляційну скаргу Лукаша Олексія Анатолійовича в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія»

на ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 30 липня 2021 року, постановлену під головуванням судді Лебідь-Гавенко Г.М.,

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_2 , треті особи: Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», про зняття арешту з майна,

в с т а н о в и в :

В червні 2021 року ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» звернулось до суду із позовом, обґрунтувавши його тим, що 29 червня 2017 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» було укладено договір відступлення права вимоги №114/42, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором №223381544 від 25 грудня 2007 року, укладеним між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 перейшло до ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк». Крім того, 29 червня 2017 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» укладено договір про відступлення прав за договором іпотеки, відповідно до якого право іпотекодержателя за договором іпотеки б/н, який було укладено 25 грудня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 , в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором №223381544 від 25 грудня 2007 року щодо повернення суми боргу в розмірі 10 000,00 доларів США, перейшло до ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк». У свою чергу, 29 червня 2017 року ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» відступило ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» за договорами відступлення права вимоги №114/42-ДГ право грошової вимоги за кредитним договором №223381544 від 25 грудня 2007 року та право іпотекодержателя за договором іпотеки. 27 січня 2021 року між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ОСОБА_3 було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до якого іпотекодавець, ОСОБА_3 , передала, а іпотекодержатель, ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», прийняв у власність майно, а саме земельну ділянку площею 0,2500 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:048:0042, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Договір було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В. та зареєстровано в реєстрі за №130. Станом на день подання позову ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» є власником арештованого майна, оскільки майно, прийняте позивачем у власність за договором про задоволення вимог іпотекодержателя, перебуває під арештом, накладеним державним виконавцем. Накладений на майно арешт порушує майнові інтереси позивача як власника зазначеної земельної ділянки та перешкоджає реалізації позивачем в повній мірі свого права на спірне майно. За таких підстав товариство просило, скасувати арешт, накладений на нерухоме майно, а саме: земельну ділянку площею 0,2500 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:048:0042, яке належить ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на праві приватної власності шляхом скасування державної реєстрації обтяження.

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 30 липня 2021 року у відкритті провадження у справі за позовом ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, Лукаш О.А. в інтересах ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» 03 жовтня 2021 року направив апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та передати справу до суду першої інстанції для подальшого розгляду.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що згідно висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 813/1341/15, звільнення майна з-під арешту слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Зазначив, що суд першої інстанції помилково не звернув увагу на те, що виконавче провадження, в рамках якого було накладено арешт на спірну земельну ділянку, завершено, а також на те, що скаржник не був та не є стороною виконавчого провадження, в рамках якого накладено арешт. Посилався на частину першу статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», згідно якої особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 18 листопада 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції не убачав підстав для розгляду справи в порядку позовного провадження, оскільки згідно змісту поданої позовної заяви оскарженню підлягають дії виконавця щодо винесеної ним постанови про накладення арешту на майно боржника, наслідком чого є арешт спірного нерухомого майна, тобто, відсутній спір про право в розрізі даного предмету спору, що свідчить про відсутність підстав розгляду у позовному провадженні питання звільнення з-під арешту майна, який накладено постановою державного виконавця.

Колегія суддів не може погодитись із такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У розумінні цивільного процесуального закону, предмет позову - цивільно-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Визнаючи підстави позову як елемент його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Згідно з вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Так, відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 (провадження № 14-479цс19) дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (пункт 37).

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року в справі № 905/386/18 (касаційне провадження № 12-85гс19) зроблено висновок, що при розгляді скарг стягувача чи боржника на дії органу державної виконавчої служби, пов`язані з арештом і вилученням майна та його оцінкою, господарський суд перевіряє відповідність цих дій приписам статей 57, 58 Закону України «Про виконавче провадження». Вимоги інших осіб щодо належності саме їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, реалізуються шляхом подання ними з додержанням правил юрисдикційності позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним з підстав, передбачених законом. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися господарським судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна.

Такий же висновок щодо застосування норм права міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року (провадження № 11-680апп19).

Отже, для спору про зняття арешту з майна, яке особа (не боржник у виконавчому провадженні) вважає своїм, встановлено певний порядок судового вирішення.

Звертаючись до суду із позовом, ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» вказувало на те, що уклало з ОСОБА_3 договір про задоволення вимог іпотекодержателя та зареєструвало за собою право власності на предмет іпотеки (земельну ділянку). Однак, нерухоме майно, прийняте позивачем у власність за договором про задоволення вимог іпотекодержателя, перебуває під арештом, який накладеним державним виконавцем.

ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» як особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, скористалось наданим Законом України «Про виконавче провадження» правом на звернення до суду з позовом до особи, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчому провадженні, про звільнення майна з-під арешту.

Суд першої інстанції не звернув уваги на підстави заявленого позову та дійшов передчасного висновку про відмову у відкритті провадження.

Разом з тим, слід відмітити, що кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 512 ЦК України).

При апеляційному перегляді справи встановлено, що ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 листопада 2021 року, зміст якої містяться у Єдиному державному реєстрі судових рішень, замінено стягувача у виконавчому провадженні з виконання рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10.02.2014 року у справі № 362/88/14-ц з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» відносно ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Дана обставина має вирішальне значення при вирішенні питання щодо відкриття провадження у справі.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З урахуванням наведеного, колегія суддів доходить висновку про скасування ухвали Васильківського міськрайонного суду Київської області від 30 липня 2021 року з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Лукаша Олексія Анатолійовича в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» задовольнити.

Ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 30 липня 2021 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді О.В. Борисова

В.М. Ратнікова