ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

Іменем України

22 грудня 2021 року

м. Харків

справа № 644/6012/21

провадження № 22-ц/818/6474/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.,

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Приватне акціонерне товариство «Харківський підшипниковий завод»,

розглянувши в порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» (АТ «ХАРП») про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку, моральної шкоди та судових витрат за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 17 вересня 2021 року у складі судді Бугери О.В.,-

в с т а н о в и в:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» (АТ «ХАРП») про стягнення заборгованості, в якому просив суд стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 68015,72 гривні, середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку в сумі 93962,40 гривень, а також моральну шкоду в сумі 15000 гривень, витрати на правову допомогу в сумі 3120 гривень, судовий збір в сумі 1089 гривень 62 копійки.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 17 вересня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» (АТ «ХАРП») задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» (АТ «ХАРП») на користь ОСОБА_1 суму заборгованості з заробітної плати в сумі 68015,72 гривні, суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 68015,72 гривні, а всього 136031 ( сто тридцять шість тисяч тридцять одна) гривня 44 копійки. Виплату заборгованості та середнього заробітку постановлено провести за вирахуванням податків та зборів.

Позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення моральної шкоди, - залишено без задоволення.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» (АТ «ХАРП») на користь ОСОБА_1 судові витрати, що складаються з витрат на правову допомогу в розмірі 3120 гривень та сплаченого судового збору пропорційно від задоволених позовних вимог в сумі 675 гривень 56 копійок, а всього 3795 (три тисячі сімсот дев`яносто п`ять) гривень 56 копійок.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» (АТ «ХАРП») на користь держави судовий збір в сумі 908 гривень.

Не погоджуючись з рішенням суду Приватне акціонерне товариство «Харківський підшипниковий завод» подало апеляційну скаргу, в якій просило рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу вказує на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права. Стверджує, що судом першої інстанції невірно встановлено кількість робочих днів за робочим графіком на АТ «ХАРКП» за період затримки розрахунку при звільнені ОСОБА_1 , зазначений у позові, таким чином не вірно визначений період нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Не погоджується з визначенням розміру вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, вказуючи що він є неспівмірним з заборгованістю по заробітній платі, а також з рішенням щодо стягнення судових витрат, що складаються з витрат на правову допомогу та сплаченого судового. Вважає, що за даною справою адвокат не витратив значних зусиль та не виконав робіт на суму 3120,00 грн. Такими діями адвокат завищив вартість робіт, тому вони не відповідають розміру суми боргу та складністю справи, а сама заявлена сума витрат на юридичну допомогу не є збитками.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржується і судом апеляційної інстанції не переглядається.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на час звільнення позивача повний розрахунок у день звільнення з ним проведений не був. Тому стягненню з відповідача підлягає сума заборгованості та середній заробіток за час затримки розрахунку. Оскільки відповідачем не було надано суду довідку про розмір середнього заробітку, відповідно до ухвали суду, позивачем самостійно проведено розрахунок середнього заробітку, що підтверджується відповідними розрахунковими листами, наданими позивачем.

Суд прийняв надані позивачем розрахунки, оскільки на момент розгляду справи з боку відповідача допускається зволікання у виконанні ухвали суду про надання довідок щодо розміру заборгованості та середнього заробітку, а також не надано суду інформації про причини невиплати позивачу заборгованості. При цьому суд першої інстанції зменшив розмір середнього заробітку до розміру заборгованості по заробітній платі, а саме до суми 68015,72 гривні, задовольнивши вимоги позивача в частині стягнення середнього заробітку частково.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 12 ЦПК).

Статтею 13 ЦПК України закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства - суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Судом першої інстанції встановлено, позивач - ОСОБА_1 , працював в ПАТ «ХАРП» з 01.12.2009 року по 01.10.2020 року, був звільнений за згодою сторін, відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України, що підтверджується відповідною копією трудової книжки, копією наказу.

Станом на час звільнення у підприємства мала місце заборгованість перед позивачем по заробітній платі.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Так, відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з частиною першою ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до частини першої ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ч. 1ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з ч. 3 ст.12, ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, заявляючи вимоги, ОСОБА_1 надав докази на підтвердження того, що АТ «ХАРП» має перед ним заборгованість у сумі 68015 грн. 72 коп.

Відповідач, не скористався своїм правом на подання доказів на спростування доводів позивача, хоча ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 07.07.2021 року було витребувано у відповідача довідку про розмір нарахованої та невиплаченої заробітної плати ОСОБА_1 , та довідку про розмір середнього заробітку ОСОБА_1 , між тим отримавши копію вказаної ухвали та копію позовної заяви з додатками (а.с. 43) відповідач відповідні докази не надав. Не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції.

Тому висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача суми заборгованості по заробітній платі є обґрунтованим.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Суд першої інстанції, встановивши, що розрахунок з позивачем у день звільнення і до часу звернення до суду проведений не був, дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення на його користь середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. Доказів відсутності вини відповідача у несвоєчасному проведенні розрахунку матеріали справи не містять.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, відповідачем надано до суду апеляційної інстанції довідку АТ «ХАРП» №576/83-6-22 від 23.09.2021 р. про кількість робочих днів по графіку підприємства, для розрахунку компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати ОСОБА_1 за період з 02.10.2020 по 01.07.2021, що складає 142 дні (а.с.68), яка не надавалася відповідачем до суду першої інстанції.

Колегія суддів не приймає зазначений доказ з огляду на таке.

Частинами другою, третьою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Апеляційний суд при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та не має права виходити як за межі доводів апеляційної скарги, так і за межі вимог, заявлених у суді першої інстанції, крім випадків, передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті.

За змістом пункту 6 частини другої статті 356, частини третьої статті 367 та пункту 1 частини першої статті 376 ЦПК апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

Про наявність будь-яких перешкод у надані суду першої інстанції вказаного доказу матеріали справи не містять.

Отже, АТ «ХАРП» скористалось своїм правом щодо подання доказів на власний розсуд, та не надав до суду першої інстанції належних доказів на підтвердження своїх доводів.

Що стосується стягнення судових витрат, що складаються з витрат на професійну правничу допомогу та сплаченого судового збору.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

12 лютого 2021 року між ОСОБА_2 та адвокатом Бондар О.П. укладено договір про надання правової допомоги, за умовами якого клієнт доручає, а адвокат зобов`язується надати клієнту правову допомогу по цивільній справ про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної витрат на професійну правничу допомогу (а.с.21).

Матеріали справи містять копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 624 від 10.02.2012 року та ордер на надання правничої (правової) допомоги №40073 (а.с.22).

З платіжного доручення від 17.02.2021 року, та довідки №22 складеної 17 лютого 2021 року, вбачається, що адвокатом Бондар О.П. отримано від ОСОБА_1 , за участь в суді та підготовку позову, гонорар у розмірі 3120,00 грн (а.с.27-28).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19.

Посилання апелянта на неотримання ним квитанцій про сплату позивачем судового збору, не заслуговують на увагу, оскільки матеріали справи містять квитанцію про сплату судового збору за вимоги про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди на суму 1089,62 грн (а.с.1), надану позивачем на виконання вимог ухвали Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 02.07.2021 року з метою усунення недоліків позовної заяви.

Виходячи з матеріалів справи, які підтверджують обсяг наданих адвокатом Бондар О.П. послуг та виконаних ним робіт у цій справі у суді першої інстанції, та сплачений судовий збір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач має відшкодувати позивачу дійсні витрати, понесені на професійну правничу допомогу та судові витрати.

Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, та перевіривши доводи апеляційної скарги суд дійшов висновку, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, оцінив надані докази, не допустив порушення норм матеріального та процесуального права, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.367,374,375,382-384,389 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» - залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 17 вересня 2021 року в частині задоволених позовних вимог - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова