Справа № 766/9372/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2021 року Херсонський міський суд Херсонської області у складі:

головуючого судді Майдан С.І.,

за участю секретаря Романенко І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у місті Херсоні в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк» про поділ спільного майна подружжя,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 22.08.2016 року звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що з 24.01.2004 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який розірвано рішення суду від 14.06.2016 року. За час шлюбу у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дитина ОСОБА_3 . В період перебування у шлюбі сторонами було придбано 21.04.2008 року двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку було оформлено на відповідача. Для придбання вказаної квартири між відповідачем та ВАТ «Сведбанк» було укладено договір кредиту, в рахунок забезпечення виконання якого було надано в іпотеку спірну квартиру АДРЕСА_1 . Оскільки вказаний договір був укладений в інтересах сім`ї та в період перебування у шлюбі, спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя Вітвіцьких та підлягає поділу. Оскільки сторони не дійшли згоди щодо поділу вказаної квартири, позивач звернулась до суду з даним позовом та просить в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 50,0 кв.м; залишити у власності ОСОБА_2 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 50,0 кв.м; стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача судові витрати, понесені на сплату судового збору.

Ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області Рядчої Т.І. від 23.08.2016 року відкрито провадження за справою та призначено до судового розгляду.

ОСОБА_2 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частині зобов`язань та прав за кредитним договором №2101/0408/71-062 від 21.04.2008 року, укладеного між ОСОБА_2 та ВАТ «Сведбанк», право вимоги за яким на даний момент належить ПАТ «Альфа-Банк», та стягнення з ОСОБА_1 на свою користь грошових коштів в сумі 25084,50 гривень в рахунок відшкодування оплати по кредиту за кредитним договором №2101/0408/71-062 від 21.04.2008 року, яка відбулася в період з липня 2016 року по вересень 2016 року.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.02.2017 року цивільну справу №766/9372/16-ц передано до провадження судді Ігнатенко О.Й.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.05.2017 року цивільну справу №766/9372/16-ц передано до провадження судді Майдан С.І.

Ухвалою суду, постановленою на місці в судовому засіданні 07.11.2017 року, залучено до участі у справі в якості третьої особи ПАТ «Альфа-Банк».

Ухвалою суду від 17.04.2018 року розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження, ухвалено судове засідання, призначене на 17.04.2018 року, вважати підготовчим засіданням та закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою суду від 17.04.2018 року у зв`язку з тим, що до суду надійшла заява від представника позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 про повернення зустрічної позовної заяви, матеріали зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк» про поділ майна подружжя повернуто позивачу.

07.06.2019 року відповідач ОСОБА_2 надав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог, зазначив, що для придбання спірної квартири АДРЕСА_1 він 21.04.2008 року отримав кредит в ВАТ «Сведбанк», право вимоги за яким на сьогоднішні день належить ПАТ «Альфа-Банк», строком дії договору з 21.04.2008 року по 21.04.2019 року. Шлюб між сторонами розірвано 14.06.2016 року рішенням суду, яке набуло чинності 24.06.2016 року. Кредит після розірвання шлюбу відповідач сплачував власними коштами, що підтверджується квитанціями. Крім цього, оскільки подружжя не мало коштів на сплату кредиту, відповідач взяв в борг протягом 2008-2016 років грошові кошти на загальну суму 48012 доларів США для оплати кредиту, на підтвердження чого надає договори позики та розписки. Таким чином, оскільки спірна квартира була придбана хоч і в період шлюбу, але за особисті кошти відповідача, ця квартира є його особистою власністю та поділу не підлягає.

Ухвалою суду від 07.06.2019 року задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_4 про допит свідків: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_8 підтримала заявлені позовні вимоги, просила їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Зазначила про те, що позивач в період перебування у шлюбі мала власні кошти, які були нею отримані від продажу 26.05.2008 року разом з іншими членами її сім`ї двокімнатної квартири в смт.Брилівка Цюрупинського району Херсонської області, які були використані на потреби сім`ї позивача та сплату кредиту за спірну квартиру. В останнє судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлена у встановленому законом порядку, надала до суду заяву, якою просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 заявлені позовні вимоги не визнала, заперечувала проти їх задоволення, просила у задоволенні позову відмовити. В останнє судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву, якою просила справу розглядати без її участі, у задоволенні позовних вимог відмовити з підстав, зазначених у відзиві та на підставі наданих відповідачем доказів. Зазначила, що відповідач належними та допустимими доказами довів те, що спірна квартира придбана за його особисті кошти.

Представник третьої особи в судовому засіданні при вирішенні спору покладався на розсуд суду, при винесенні рішення просив врахувати інтереси банку. В останнє судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений у встановленому законом порядку, надав до суду заяву, якою не заперечує щодо розгляду справи за його відсутності.

Позивач, відповідач в судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Заслухавши учасників судового розгляду, допитавши свідків, дослідивши матеріали цивільної, суд дійшов наступного висновку.

Вирішуючи спір відповідно до встановлених обставин та відповідних їм правовідносин, суд виходить з положень Сімейного кодексу України та інших нормативно-правових актів, які регулюють спірні відносини.

Статтею 60 Сімейного Кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до частини 3 вказаної статті якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом ст.63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно із ч.1 ст.65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина 4 статті 65 Сімейного кодексу України).

Відповідно до ст.68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина 1). Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (частина 2).

Як передбачено у ч.1 ст.69 цього Кодексу, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч.1 ст.70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина 3 статті 368 ЦК України) відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 Сімейного кодексу України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Поділ майна подружжя здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності - присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини 1, 2 статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина 2 статті 364 ЦК України).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17, провадження №14-325цс18, Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. За правилом частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Тобто ті, кошти, які отримує чоловік/дружина, є їхньою особистою власністю лише в тому випадку, якщо їх отримання не було спрямовано на витрату в інтересах сім`ї.

Разом з тим, відступити від засади рівності часток подружжя при вирішенні спору про поділ майна суд може на підставі ч.ч.2, 3 ст.70 СК України за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Судом встановлено, що сторони за справою перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.01.2004 року, який розірвано рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 14.06.2016 року за цивільною справою №766/2027/16-ц.

За час перебування у шлюбі у них народилась дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується актовим записом про народження №27, зробленим 05.08.2004 року Брилівською селищної радою Цюрупинського району Херсонської області.

Згідно договору купівлі-продажу від 21.04.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Йосипенко В.В., відповідач за справою ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1 , що також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Херсонського державного бюро технічної інвентаризації.

Судом встановлено, що 21.04.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №2102/0408/71-062, згідно умов якого останній отримав кредит у розмірі 48000,00 доларів США на строк з 21.04.2008 року по 21.04.2019 року з метою придбання двокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Задля забезпечення виконання вищевказаного кредитного договору, 21.04.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір (на купівлю житлової нерухомості), згідно умов якого передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

Між ПАТ «Сведбанк», який є правонаступником ВАТ «Сведбанк», та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір про відступлення прав вимог, в тому числі за кредитним договором №2102/0408/71-062 та договором, укладеними з ОСОБА_2 .

Між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» укладено договір про відступлення прав вимог, в тому числі за кредитним договором №2102/0408/71-062 та договором іпотеки, укладеними з ОСОБА_2 .

На підтвердження того, що погашення кредиту відбувалося відповідачем за власні кошти, стороною відповідача надані договори позики (безвідсоткової) та копії розписок про отримання відповідачем грошових коштів, які укладені між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 12.05.2008 року, 20.06.2008 року, 21.07.2008 року, 14.08.2008 року, 08.09.2008 року, 08.10.2008 року, 12.11.2008 року, 12.01.2009 року, 04.02.2009 року, 02.03.2009 року, 31.03.2009 року, 05.05.2009 року, 03.06.2009 року, 03.07.2009 року, 12.08.2009 року, 04.09.2009 року, 09.10.2009 року, 11.11.2009 року, 11.12.2009 року, 14.01.2010 року, 11.02.2010 року, 10.03.2010 року, 14.04.2010 року, 14.05.2010 року, 16.06.2010 року, 19.07.2010 року, 19.08.2010 року, 20.09.2010 року, 19.10.2010 року, 18.11.2010 року, 18.01.2011 року, 22.02.2011 року, 22.03.2011 року, 20.04.2011 року, 20.05.2011 року, 22.06.2011 року, 20.07.2011 року, 22.08.2011 року, 21.11.2011 року, 22.12.2011 року, 20.01.2012 року, 23.02.2012 року, 26.03.2012 року, 22.05.2012 року, 21.06.2012 року, 18.07.2012 року, 20.08.2012 року, 06.09.2012 року, 17.10.2012 року, 14.11.2012 року, 19.12.2012 року, 16.01.2013 року, 19.11.2013 року, 17.01.2014 року, 18.12.2013 року, 13.02.2014 року, 12.03.2014 року, 17.04.2014 року, 19.05.2014 року, 19.06.2014 року, 16.07.2014 року, 04.12.2014 року, 10.12.2014 року, 11.12.2014 року, 28.01.2015 року, 19.03.2015 року, 29.05.2015 року, 09.09.2015 року, 16.09.2015 року, 30.09.2015 року, 02.12.2015 року, 05.02.2016 року, 25.03.2016 року.

Крім цього, ОСОБА_2 надано суду квитанції про оплату ним коштів за кредитним договором №2101/0408/71-062 від 21.04.2008 року в період з 2008 по 2016 роки.

Представником ПАТ «Альфа-Банк» надано суду завірену копію заяви на видачу готівки від 21.04.2008 року, з якої вбачається видача ОСОБА_2 ВАТ «Сведбанк» 48000,00 доларів США згідно кредитного договору №2102/0408/71-062 від 21.04.2008 року, а також надано завірені копії квитанцій від 22.04.2015 року, 29.04.2015 року, 29.05.2015 року, 26.06.2015 року, 01.03.2016 року, виписки руху коштів по особовому рахунку відповідача.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 09.03.2017 року за цивільною справою №766/8579/16-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа ПАТ «Альфа-Банк» про стягнення грошових коштів згідно договорів позики, які ОСОБА_2 брав для погашення кредиту для придбання квартири, в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суд Херсонської області від 23.05.2017 року рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 09.03.2017 року скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів та в цій частині ухвалено нове рішення, яким цю позовну вимогу задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 1211343,42 гривень. Рішенням апеляційної інстанції встановлено, що доводи про надання коштів на погашення боргу за договором кредиту, укладеного 21.04.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 на купівлю квартири та використання останніх отриманих коштів саме на погашення кредитних зобов`язань не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим колегія суддів критично віднеслась до посилань про збіг суми позик за договорами з сумами погашення за договором кредиту, оскільки такі обставини не підтверджені беззаперечними доказами.

Постановою Верховного Суду від 24.10.2019 року за цивільною справою №766/8579/16-ц рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 09.03.2017 року та рішення апеляційного суд Херсонської області від 23.05.2017 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів з ОСОБА_1 залишено без змін.

З огляду на вищевикладені обставини, суд критично відносить до доводів сторони відповідача про погашення кредиту на придбання спірної квартири АДРЕСА_1 за власні кошти відповідача.

Крім цього, стороною позивача на підтвердження того, що в період перебування у шлюбі позивач мала власні кошти, які були витрачені на потреби сім`ї та погашення кредиту, було надано копію договору купівлі-продажу від 26.05.2008 року, з якого судом встановлено, що позивач разом з іншими члена її сім`ї ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 продали двокімнатну квартир АДРЕСА_2 за 48500 гривень.

Проте, з огляду на те, що стороною позивача не надано суду належних та допустимих доказів того, що саме грошові кошти від продажу зазначеної квартири були витрачені позивачем на погашення кредиту відповідача, взятого для придбання спірної квартири АДРЕСА_1 або інші потреби сім`ї, суд критично відносить до цих доводів сторони позивача.

В договорі купівлі-продажу від 21.04.2008 року будь-яких відміток про те, що квартира АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_2 за власні кошти та буде вважатися його особистою приватною власністю не було вчинено.

Суд дійшов висновку, про те, що кредитний договір був укладений в інтересах сім`ї та за змістом ч.3 ст.61 Сімейного кодексу України, вказані гроші є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому їх використання на придбання спірної квартири в силу ст.60, ч.3 ст.61 Сімейного кодексу України дає підстави для висновку, що ця квартира була придбана за спільні кошти та є спільною сумісною власністю.

Позивач та відповідач не домовлялися про поділ спірного майна та шлюбний договір не укладали, що було встановлено у судовому засіданні.

Нормами Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України прямо не врегульовано питання поділу боргового зобов`язання між подружжям.

Норма частини третьої статті 61 Сімейного кодексу України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Відповідно до частини другої статті 73 Сімейного кодексу України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Отже, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України).

Таким чином, правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У постанові від 09.01.2020 року у справі №367/7110/14-ц, провадження №61-12957св19, Верховний Суд дійшов висновку, що спірне майно придбане за кредитні кошти, отримані подружжям під час шлюбу, відтак, право на це майно в рівних частках набули і позивач, і відповідач, при цьому боргові зобов`язання є спільними для обох із подружжя, незалежно від того, із ким із подружжя укладений кредитний договір. У зв`язку із зазначеним вище відсутні підстави для відступлення від засад рівності часток у спільному майні подружжя.

У цьому ж контексті Верховний Суд у постанові від 13.02.2020 року у справі №320/3072/18, провадження №61-5819св19, зазначає, що наявність боргів подружжя та виникнення зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, не змінює статусу спільності набутого під час шлюбу майна за позичені кошти, які були використані в інтересах сім`ї, а саме на придбання цього майна. Доводи щодо внесення одним із подружжя коштів у рахунок погашення кредитних зобов`язань не мають правового значення, оскільки в розумінні вимог ст.57 СК України спірне майно не є особистою приватною власністю відповідача, а останній не позбавлений можливості, за наявності правових підстав, ставити питання щодо повернення за рахунок позивача половини сплачених ним після розірвання шлюбу коштів в рахунок погашення кредиту, як солідарного боржника. Верховний Суд вказує, що спірне нерухоме майно, придбане подружжям під час перебування у шлюбі та за кредитні кошти, які використані в інтересах сім`ї, підлягає поділу між ними в рівних частинах.

Відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Таким чином, переведення частини боргу з одного з подружжя на іншого не може відбуватися автоматично і без згоди кредитора на підставі тільки договору чи рішення суду про поділ майна подружжя.

Отже, при вирішенні спору про порядок виконання колишнім подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, необхідно керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном.

Якщо один із колишнього подружжя в повному обсязі виконав зобов`язання, то він у порядку частини першої статті 544 ЦК України має право на зворотну вимогу (регрес) до іншого з подружжя у відповідній частині.

Саме такого висновку дійшла Велика Плата Верховного Суду в постанові від 30 червня 2020 року у справі №638/18231/15-ц.

У постанові від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17 (провадження №14-435цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначає, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Враховуючи наведене, суд вважає, що частки позивача та відповідача як співвласників спірного майна у праві спільної сумісної власності подружжя є рівними, а тому кожна сторона спору має право власності на одну другу частину квартири АДРЕСА_1 , яка є об`єктом права спільної сумісної власності.

Право на спільну сумісну власність на квартиру кореспондує боргове зобов`язання - повернення грошової суми, що отримана в позику на придбання цієї квартири, проте вказана обставина не може бути підставою для відмови у поділі спільного сумісного майна подружжя.

Виконання боржником солідарного обов`язку надає йому право відповідно до ч.1 ст.544 Цивільного кодексу України звернутися до іншого солідарного боржника із зворотною вимогою (регресом) про повернення коштів за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Таких позовних вимог до суду пред`явлено не було.

Основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції - ухвалення обов`язково рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не зможуть між собою домовитися в позасудовому порядку.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 2, 4, 13 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушено. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням наведеного, враховуючи, що спірна квартира придбана під час шлюбу за спільні кошти і є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, незважаючи на те, що право власності на неї зареєстроване за відповідачем, підстав для відступу від засад рівності часток у праві спільної сумісної власності на спірну квартиру, судом не встановлено, кредитний договір №2102/0408/71-062 від 21.04.2008 року укладений під час шлюбу та в інтересах сім`ї, у зв`язку з чим створив обов`язки як для позивача, так і відповідача як солідарних боржників, тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Таким чином, в порядку поділу майна подружжя необхідно визнати за позивачем та відповідачем право власності за кожним по 1/2 частині на квартиру АДРЕСА_1 .

Допитані в судовому засідання в якості свідків зі сторони позивача ОСОБА_9 та ОСОБА_10 вказали на те, що спірна квартира АДРЕСА_1 була придбана в кредит у період шлюбу Вітвіцьких та його погашення відбувалося за кошти сім`ї, а також в той час як коштів у них не було, то батьками позивача за їх власні кошти. Разом з цим, суд дані покази свідків до уваги не приймає, оскільки вони не спростовують висновок суду та не підтверджуються належними доказами за справою.

Допитаний в судовому засіданні якості свідка зі сторони відповідача ОСОБА_5 зазначив, що спірна квартира АДРЕСА_1 була придбана в кредит за власні кошти відповідача та рахунок боргових зобов`язань відповідача за договорами позики, яки він укладав зі свідком ОСОБА_5 . Проте, дані покази свідка суд до уваги не приймає, оскільки вона суперечать встановленим обставинами за справою.

У відповідності до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати на сплату судового збору 551,20 гривень.

Керуючись ст.ст.12, 13, 19, 81, 89, 141, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, ст.ст.15, 16, 520, 544 ЦК України, ст.ст.60, 61, 63, 65, 68, 70, 71, 73 СК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк» про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІН: НОМЕР_1 , право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 .

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІН: НОМЕР_2 , право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІН: НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІН: НОМЕР_1 , судові витрати, понесені на сплату судового збору в сумі 551,20 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Херсонського апеляційного суду області в порядку ст. 355 ЦПК України.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: С.І.Майдан

Повний текст рішення суду виготовлений 16.12.2021 року.

Суддя: С.І.Майдан