Номер провадження: 22-ц/813/7458/21
Номер справи місцевого суду: 521/3667/20
Головуючий у першій інстанції Мирончук Н. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.12.2021 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 (треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ) про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Мирончук Н.В. 16 лютого 2021 року у м. Одеса, -

встановила:

У березні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 (треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ) про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення (а.с. 2-4).

В обґрунтування позову ОСОБА_2 посилалася на те, що вона ІНФОРМАЦІЯ_1 , є пенсіонеркою за віком, та з 2003 року проживає і зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Вселилась вона до вказаного будинку, як член сім`ї власника будинку ОСОБА_5 . Власниця будинку ОСОБА_5 померла в 2011 році.

Після смерті ОСОБА_5 спадок прийняло троє родичів: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Як член сім`ї померлого власника житла, ОСОБА_2 має право проживати в цьому будинку, оскільки приходилася «свахою» померлій в 2011 році власниці житла ОСОБА_5 .

Проте, ОСОБА_1 її виселив з будинку АДРЕСА_1 . Оскільки їй більше ніде проживати, то вона проживала у дворі будинку (на вулиці) з 01 червня 2019 року по 01 жовтня 2019 року (тобто майже півроку вона прожила без даху над головою). З 01 жовтня 2019 року її забрала до себе тимчасово її знайома ОСОБА_6 . Позивач звернулась з заявою до поліції, на що отримала від Хмельницького ВП Малиновського ВП в м. Одесі відповіді від 28 листопада 2019 р., в яких було заначено, що з метою фіксування факту виселення та зміни замків було здійснено виїзд за зазначеною адресою, де по прибуттю було оглянуто житло, яке на момент прибуття було зачинене.

У зв`язку із указаним, позивачка звернулась з позовом до суду про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2021 року позов ОСОБА_2 було задоволено. Усунуто перешкоди ОСОБА_2 в користуванні житловим приміщенням - кімнатою площею 12,4 кв. м., яка, згідно технічного паспорту від 25 серпня 2009 року, на житловий будинок, виготовленого КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості», станом на 24 липня 2008 року, знаходиться в будівлі, а саме на першому поверсі житлового будинку, під літерою «И», загальною площею 256,7 кв. м., житловою площею 69,9 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 . Вселено ОСОБА_2 в житлове приміщення - кімнату, площею 12,4 кв. м., яка, згідно технічного паспорту від 25 серпня 2009 року на житловий будинок, виготовленого КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості», станом на 24 липня 2008 року знаходиться в будівлі, а саме на першому поверсі житлового будинку, під літерою «И», загальною площею 256,7 кв.м., житловою площею 69,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 у користуванні житловим приміщенням - кімнатою, площею 12,4 кв. м., яка, згідно технічного паспорту від 25 серпня 2009 року на житловий будинок, виготовленого КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості», станом на 24 липня 2008 року знаходиться в будівлі, а саме на першому поверсі житлового будинку, під літерою «И», загальною площею 256,7 кв. м., житловою площею 69,9 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 58-60).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апеляційна скарга мотивована тим, що згідно рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 червня 2008 року, житловий будинок під літ. И не є самочинним, та є придатним для проживання і належав на праві власності ОСОБА_5 . Відповідно, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 . ОСОБА_1 вважає себе власником домоволодіння, яке складається з житлових будинків літ. А та И. Апелянт зазначає, що проживає разом із сім`єю у кімнаті площею 12,4 кв. яка знаходиться на першому поверсі житлового будинку під літерою «И», і здійснення ОСОБА_2 проходу до своєї кімнати через кімнату, якою користується відповідач, грубо порушує його права власника (а.с. 178-182).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є пенсіонеркою за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням (т.1 а.с.7).

ОСОБА_2 мешкає з 2003 року за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідками КП ЖКС «Хмельницький» (т.1 а.с.6, 8).

Згідно до Довідки Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 15.08.2019 року про реєстрацію місця проживання, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована з 18.02.2005 року за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно ксерокопії паспорту ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , був зареєстрований з 15.09.2006 року за цією ж адресою: АДРЕСА_1 (а.с.68-69).

Тобто, відповідач ОСОБА_1 зареєстрував своє місце проживання за вищевказаною адресою пізніше, ніж позивачка ОСОБА_2 .

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, об`єкт нерухомого майна - домоволодіння, загальною площею 400 кв.м. що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , складається з:

1. житлового будинку, під літерою «А», загальною площею 69,8 кв.м. та площею самочинно збудованого 35,3 кв.м.;

2. житлового будинку, під літерою «Б», загальною площею 73,5 кв.м.;

3. житлового будинку, під літерою «И», загальною площею 256,7 кв.м., який самочинно збудований (а.с.15-16).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 12 червня 2008 року було задоволено позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про виділ частки з майна, що є у спільній частковій власності, та визнання права власності на домоволодіння.

Виділено ОСОБА_5 з домоволодіння по АДРЕСА_1 в натурі 65/100 часток з майна, що перебуває у спільній частковій власності в окреме, визнавши за нею право власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з: житлового будинку під літ. «А» загальною площею 41 кв.м., жилою площею 27,2 кв.м.; житловий будинок під літ. И загальною площею 256, 7 кв.м., жилою площею 69,9 кв.м., розташовані на земельній ділянці площею 216,75 кв.м.

Згідно технічного паспорту від 25 вересня 2009 року, будинок АДРЕСА_1 , станом на 24 липня 2008 року належав ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , і складався з двох будинків, під літерою «А» та «И». Будинок під літерою «И» побудовано самочинно. Про це вказує відбиток штампу «Збудовано самочинно», на якому вказано, що житловий будинок під літерою «И» збудовано самочинно (а.с.87, зворотній бік).

Також, у технічному паспорті від 25 вересня 2009 року зазначено та нанесено план поверхів будинку під літерою «И», побудованого самочинно, він складається з двох поверхів та мансарди. На першому поверсі цього самочинно збудованого ОСОБА_5 будинку під літерою «И» станом на 24 липня .2008 року знаходиться кімната площею 12,4 кв.м. (а.с.88, 90)

Позивач у судовому засіданні пояснила суду, що у кімнаті площею 12,4 кв.м., яка розташована на першому поверсі в будинку під літерою «И» (який складається з двох поверхів та мансарди), побудованого самочинно, станом на 24.07.2008 року вона проживала до виселення її ОСОБА_1 у червні 2019 році з цієї кімнати.

Отже, суд дійшов вірного висновку, що житловий будинок під літерою «И» вже був побудований станом на 24.07.2008 рік та належав ОСОБА_5 , з дозволу якої і вселилась позивачка в кімнату площею 12,4 кв.м., яка знаходиться на першому поверсі цього житлового будинку під літерою «И» за адресою: АДРЕСА_1 .

Також, у технічному паспорті від 25.09.2009 року на будинок АДРЕСА_1 , графічно нанесено план будинку під літерою «А», він складається з одного поверху (т.1 а.с.89), до нього також самовільно прибудовано частину приміщення на першому поверсі (т.1 а.с.89).

У своїх поясненнях суду першої інстанції відповідач ОСОБА_1 , всупереч вказаному ним же у його відзиві до суду, вказав, що він не є власником будинку під літерою «И», куди позивач просить її вселити. Після смерті ОСОБА_5 вступили у спадщину на будівлю під літерою "А" троє: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Свідоцтво про право на спадщину на самочинно збудований житловий будинок літ «И» не видавалось (т.1 а.с.112, 125)

Згідно долученої до матеріалів справи фототаблиці на будинок АДРЕСА_1 , зображено сходову клітку та вхідні двері в побудований будинок. На стіні цього будинку, біля вхідних дверей будинку, встановлено електролічильник (т.1 а.с.96).

Згідно до долученої до матеріалів справи фототаблиці на будинок АДРЕСА_1 , на занедбаній земельній ділянці знаходиться старе напіврозвалене одноповерхове приміщення, у вікнах якого відсутнє скло, отвіри в вікнах закриті клейонкою, всередині приміщення знаходяться купи сміття та людські речі (т.1 а.с.95, 97-100).

Отже, як вірно зазначено у рішенні суду, саме на це старе напіврозвалене одноповерхове приміщення, тобто саме на цю частину будинку АДРЕСА_1 , відповідач ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право на спадщину.

Таким чином, відповідач ОСОБА_1 є співвласником саме цього приміщення під літерою «А».

Згідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом, після смерті ОСОБА_5 , спадщину отримано ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.114)

Отримана цими особами спадщина складається в цілому з житлового черепашникового будинку, під літерою: «А», житловою площею 33,5 кв.м. та надвірних споруд під літерами: «Е», «З» - сараї, № 2, 5-11 - огорожа, І мостіння. Вартість майна, згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 33722435, виданого Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості», становить сорок сім тисяч двісті сорок сім гривень (а.с.114).

На самочинно збудовані будівлі: житловий будинок літ. «И», прибудова літ. «и» загальною площею 256,7 кв.м., житловою площею 69,9 кв.м., прибудова літ. «аі»; прибудови літ. «Б1», «61», «62», прибудова «б» - самочинно збільшена на 45%; самочинно переобладнано в житловому будинку літ. «А»: 1а-1 коридор, площею 1,8 кв.м. з житлової, 1а-2 житлова. площею 3,4 кв.м. з коридору, 1а-3 житлова, площею 9,0 кв.м. з коридору, Свідоцтво про право на спадщину за законом не видавалось і їх вартість в оцінку спадкового майна не включено (а.с.114).

Допитана в судовому засіданні гр. ОСОБА_8 пояснила, що ОСОБА_2 є її бабусею, ОСОБА_9 також була її бабусею. З дозволу її бабусі ОСОБА_9 до неї вселилась її бабуся ОСОБА_2 , яка до цього мала у власності квартиру, що складалась з двох кімнат на АДРЕСА_2 , які позивач продала, а гроші за цю продану квартиру вона передала бабусі ОСОБА_9 і та витратила їх на будівництво будинку під літерою «И» за адресою: АДРЕСА_1 . Тому, її бабуся ОСОБА_2 має законні права на проживання в кімнаті площею 12,4 кв.м. в будинку під літерою «И» за адресою: АДРЕСА_1 , побудованому на гроші від продажу її квартири.

ОСОБА_1 був ріелтором. За рік до своєї смерті бабуся ОСОБА_9 , не дивлячись на те, що вона десь на років 20 старше ОСОБА_1 , розписалась з ним, а через рік померла і це дало останньому підстави, після смерті бабусі ОСОБА_9 , вступити у спадщину на будинок під літерою «А» за адресою: АДРЕСА_1 нарівні з іншими родичами.

У червні 2019 році ОСОБА_1 встановив вхідні двері в будинку, який йому не належить, під літерою «И» за адресою: АДРЕСА_1 , не дав ключі від вхідних дверей бабусі ОСОБА_2 , щоб вона могла пройти до своєї кімнати, що знаходиться на першому поверсі цього будинку і викинув з кімнати, де вона проживала до цього, у двір всі речі ОСОБА_2 .

Після цього ОСОБА_2 не може вселитись у свою кімнату, в якій вона проживала в будинку, під літерою «И» за адресою: АДРЕСА_1 , який був побудований на її ж гроші від продажу її квартири по АДРЕСА_2 .

У судовому засіданні ОСОБА_3 надала аналогічні пояснення, також пояснила, що ОСОБА_9 була її матір`ю, а ОСОБА_2 - її свекрухою. Крім того, вона вказала, що не заперечує, щоб ОСОБА_2 проживала в кімнаті 12,4 кв.м., яка знаходиться в будинку під літерою «И» за адресою: АДРЕСА_1 .

Допитаний в судовому засіданні гр. ОСОБА_10 пояснив, що ОСОБА_2 є бабусею його дружини. Він познайомився з ОСОБА_2 приблизно у 2016 році.

Вона тоді проживала в кімнаті на першому поверсі в будинку під літерою «И» за адресою: АДРЕСА_1 .

У день його весілля з ОСОБА_8 у червні 2019 році ввечері вони приїхали у двір будинку під літерою «И» за адресою: АДРЕСА_1 і там у дворі побачили розкиданими речі бабусі ОСОБА_2 , а на вхідних дверях будинку були поміняні замки. З тих пір бабуся не може назад вселитись у свою кімнату, де до цього вона проживала у цьому будинку, оскільки її туди недопускає ОСОБА_1 .

Судом також встановлено, що позивачка з приводу її виселення в червні 2019 році з кімнати площею 12,4 кв.м., яка знаходиться в будинку, під літерою «И» за адресою: АДРЕСА_1 , зверталась із заявою до поліції, на що отримала від Хмельницького ВП Малиновського ВП в м. Одесі відповіді, в яких було вказано, що з метою фіксування факту виселення та зміни замків було здійснено виїзд за зазначеною адресою, де по прибуттю було оглянуто житло, яке на момент прибуття було зачинене.

Таким чином, дієвих мір реагування на заяву позивачки співробітниками поліції не було прийнято.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до п. 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України, учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Матеріали справи вказують на те, що ОСОБА_1 отримав спадщину, саме на будинок під літерою «А» за адресою: АДРЕСА_1 , і є співвласником саме цієї будівлі під літерою «А» в АДРЕСА_1 .

Також, судом першої інстанції вірно встановлено, що на час розгляду справи будинок під літерою «И», за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 не належить.

Тому, суд обґрунтовано не прийняв до уваги доводи відповідача ОСОБА_1 про те, що є підстави для припинення права позивача на користування чужим майном на вимогу його, як власника цього майна, оскільки відповідач, як встановлено судом першої інстанції, власником будинку під літерою «И», за адресою: АДРЕСА_1 , не являється.

Крім того, судом вірно не прийнято до уваги те, що будинок під літерою «И» за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_1 і він його побудував (т.1 а.с.39), ці твердження спростовується і ним самим у його ж поясненнях та заяві до суду, в яких відповідач вказує вже інше, а саме, що власником (користувачем) житлового будинку під літерою «И» за адресою: АДРЕСА_1 , була померла ОСОБА_5 , свідоцтво на самочинно збудовані будівлі, у тому числі і на самочинно збудований житловий будинок, загальною площею 256,7 кв.м, під літерою «И» за адресою: АДРЕСА_1 , він не отримував (а.с.112, 125).

Також, останнім не заперечувалось того, що позивач ОСОБА_2 у займане нею житлове приміщення - кімнату, розміром 12,4 кв.м. в будівлі під літерою «И» за адресою: АДРЕСА_1 , вселилась з дозволу власника цього приміщення ОСОБА_5 , іншого житла у ОСОБА_2 не має.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що відповідач ОСОБА_1 отримав у спадщину, разом з іншими спадкоємцями, будівлю під літерою «А» за адресою: АДРЕСА_1 , і на час розгляду справи був власником саме будівлі під літерою «А» за адресою: АДРЕСА_1 , і саме в цій будівлі під літерою «А» за адресою: АДРЕСА_1 , він має правові підстави мешкати.

Будівля під літерою «И» за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 не належить, а тому відсутні законні підстави для встановлення ним вхідних дверей та змінення замків на дверях в цій будівлі під літерою «И» за адресою: АДРЕСА_1 .

Щодо наданої до суду відповідачем ОСОБА_1 ксерокопії пояснення гр. ОСОБА_11 , у якій вказано, що вона з дозволу ОСОБА_1 , мешкає на першому поверсі в будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , то судом вірно зазначено, що вказана особа - гр. ОСОБА_11 без будь-яких правових підстав мешкає в будівлі під літерою «И» за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки ОСОБА_1 не являється власником вказаної будівлі та не може надавати дозволи будь-кому на проживання в цій будівлі.

Відповідно, у ОСОБА_1 відсутні будь-які законні підстави для виселення ОСОБА_2 із займаного нею житлового приміщення - кімнати розміром 12,4 кв.м. в будівлі під літерою «И» за адресою: АДРЕСА_1 , куди вона вселилась з дозволу власника цього приміщення, а отже, має право в цій кімнаті проживати.

Також, судом першої інстанції враховано, що з пояснень свідків вбачається, що будівля під літерою «И» за адресою: АДРЕСА_1 , була побудована саме на кошти ОСОБА_2 , якою у свій час було продано квартиру на АДРЕСА_2 , а гроші за продану вказану квартиру нею були передані покійній родичці ОСОБА_5 для будівництва цього будинку.

Однак, ОСОБА_2 з вимогами про визнання права власності на спірну будівлю під літерою «И» за адресою: АДРЕСА_1 , до суду не зверталась.

Згідно частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Виходячи з системного аналізу наведених норм права та доказів, вивчених у судовому засіданні, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкала у житловому приміщенні - кімнаті площею 12,4 кв.м. у будівлі під літерою «И» за адресою: АДРЕСА_1 , та зареєстрована за цією адресою: АДРЕСА_1 з 18.02.2005 року по теперішній час, іншого житла не має.

За змістом статей 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу, підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких, кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

При оцінці обраного позивачем способу захисту суд має враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

У постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18 (провадження № 14-181цс18) викладено висновок, що тривалий час проживання у спірній квартирі/будинку особи, яка не має іншого житла, є достатньою підставою для того, щоб вважати квартиру/будинок житлом цієї особи в розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виходячи із принципу верховенства права, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що виселення позивачки з кімнати, розміром 12,4 кв.м. в будівлі під літерою «И» за адресою: АДРЕСА_1 , є втручанням у право особи на повагу до її житла.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що згідно рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 червня 2008 року, житловий будинок під літ. И не є самочинним, та є придатним для проживання і належав на праві власності ОСОБА_5 . Відповідно, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 . ОСОБА_1 вважає себе власником домоволодіння, яке складається з житлових будинків літ. А та И. Апелянт зазначає, що проживає разом із сім`єю у кімнаті площею 12,4 кв. яка знаходиться на першому поверсі житлового будинку під літерою «И», і здійснення ОСОБА_2 проходу до своєї кімнати через кімнату, якою користується відповідач, грубо порушує його права власника

Колегія суддів зауважує, що у резолютивної частині рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 червня 2008 року встановлено порядок виконання вказаного рішення, згідно якого, після набрання рішенням законної сили, це рішення є підставою для реєстрації права власності на будівлі, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_5 .

Статтею 331 ЦК України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає при умовах завершення його будівництва, введення його в експлуатацію та державної реєстрації права власності на нього.

Однак, наявними у матеріалах справи доказами підтверджено, що ОСОБА_5 не була за життя здійснена реєстрація права власності на будівлю під літ. И, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно зі статтею 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на нерухоме майно, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування.

До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду.

Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_5 отримав спадщину лише на будинок під літерою «А» за адресою: АДРЕСА_1 , і є співвласником саме цієї будівлі під літерою «А».

Таким чином, вказане у повному обсязі спростовує доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що будинок під літерою «И» за адресою: АДРЕСА_1 , належить йому на праві власності в порядку спадкування, оскільки самочинне будівництво не може бути успадкована.

Колегія суддів зазначає, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.

Вказане кореспондується із правовим висновком, зробленим Верховним Судом у постанові від 27 травня 2021 року у рамках справи № 127/5819/20 (провадження №61-3962св21).

З урахуванням викладеного колегія суддів доходить до висновку, що у ОСОБА_1 , який не являється власником будівлі під літерою «И», відсутні законні підстави для виселення ОСОБА_2 із займаного нею житлового приміщення - кімнати площею 12,4 кв.м. у будівлі під літерою «И» за адресою: АДРЕСА_1 .

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2021 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 21 грудня 2021 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді О.В. Князюк

О.М. Таварткіладзе