КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Шебуєвої В.А.,

суддів Оніщука М.І., Крижанівської Г.В.,

секретар Майданець К.В.,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 березня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» про визнання договору відступлення права вимоги недійсними,-

в с т а н о в и в:

В грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» (далі - ТОВ «ФК «Форінт») про визнання договору відступлення права вимоги недійсними. Зазначила, що 10.04.2008 р. між ВАТ «Райффайзен банк Аваль» та нею було укладено кредитний договір № 014/08-112/77060, а 18.08.2008 р. - кредитний договір № 014/0028/73/127779. На підставі договору відступлення права вимоги № 30 від 11.10.2017 р. ТОВ ФК «Форінт» відступило права вимоги заборгованості за вказаними кредитними договорами ОСОБА_2 . Посилаючись на те, що вказаний договір був укладений з порушенням положень ч. 1 ст. 203, ч. 2 ст. 1083, ч. 3 ст. 1079 ЦК України, ОСОБА_1 просила визнати його недійсним.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 02 березня 2021 рокупозов ОСОБА_1 задоволено. Визнаний недійсним договір про відступлення права вимоги №30 від 11 жовтня 2017 року, укладений між ТОВ «ФК «Форінт» та ОСОБА_2 . Стягнуто в рівних частинах з ТОВ «ФК «Форінт» та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 320,00 грн.

В апеляційній скарзі ТОВ «ФК «Форінт» просить скасувати вказане рішення суду першої інстанції та відмовити в позові ОСОБА_1 . Посилається на порушення норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта суд помилково вважав, що оспорюваний договір відступлення права вимоги № 30 від 11.10.2017 р. має ознаки договору факторингу. Також оспорюваний ОСОБА_1 договір про відступлення права вимоги не порушує права та інтереси позивачки, оскільки обсяг її грошового зобов`язання уже визначений рішеннями судів, які набрали законної сили. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивачки є підставою для ухвалення рішення про відмову в позові, незалежно від інших встановлених судом обставин.

В апеляційній інстанції представники ТОВ «ФК «Форінт» підтримали апеляційну скаргу та просять її задовольнити.

Представник ОСОБА_1 просить відхилити подану апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

В судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явився, повідомлений про місце і час розгляду справи, а тому судова колегія дійшла висновку про можливість слухання справи у його відсутність.

Вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 10.04.2008 р. між ВАТ «Райффайзен банк Аваль» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 014/08-112/77060, а 18.08.2008 р. кредитний договір № 014/0028/73/127779.

У подальшому право вимоги за цими кредитними договорами набув ПАТ «Кристалбанк», який на підставі договору факторингу від 25.05.2017 року, передав це право відповідачу ТОВ «ФК «Форінт».

На підставі договору відступлення права вимоги № 30 від 11.10.2017 р. ТОВ ФК «Форінт» відступило права вимоги заборгованості за кредитним договором № 014/08-112/77060 від 10.04.2008 р., та за кредитним договором № 014/0028/73/127779 від 18.08.2008 р., укладеними між ВАТ «Райффайзен банк Аваль» та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

З`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та визнав недійсним договір про відступлення права вимоги № 30 від 11 жовтня 2017 року, укладений між ТОВ «ФК «Форінт» та ОСОБА_2 .

Колегія суддів не вбачає підстав для скасування такого рішення суду першої інстанції.

Відповідно до статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

У статті 1077 ЦК України зазначено, що, за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352«Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Таким чином, у ЦК України, як вбачається зі змісту його статей 512, 1077, проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.

З аналізу статей 512-518 ЦК України можна дійти висновку щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.

Разом з тим, із частини першої статті 1077 ЦК України, та частини п`ятої статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вбачається, що суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 ЦК України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 ЦК України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.

У пункті 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», норми якого є спеціальними, вказано, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг. У частинах першій, другій статті 7 Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.

У разі, якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ.

Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. ЦК України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (статті 515 цього Кодексу).

Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 ЦК України).

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

За змістом пункту 11 частини першої статті 4 цього ж Закону факторинг є фінансовою послугою.

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника. При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 ЦК України).

Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається.

Згідно з частиною першою статті 1084 ЦК України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.

Також розмежування розглядуваних договорів здійснюється за їх формою: правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 ЦК України).

Оскільки факторинг визначено пунктом 3 частини першої статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Отже, купівля у банків (фінансових установ) права стягнення з позичальників заборгованостей за кредитами та фізичне стягнення цих боргів, є фактично передачею права грошової вимоги.

Як встановлено судом першої інстанції, укладений між ТОВ «ФК «Форінт» та ОСОБА_2 оспорюваний договір про відступлення права вимоги № 30 від 11 жовтня 2017 року, незважаючи на його назву як договір відступлення права вимоги, за своєю юридичною природою є договором факторингу. Цесія є одним з обов`язкових елементів відносин факторингу. Проте сама по собі назва оспорюваного у даній справі договору не змінює його правової природи. З укладенням оспорюваного договору відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка не відноситься до фінансових установ у розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», яка може надавати фінансові послуги, у тому числі і у формі факторингу.

Оскільки оспорюваний договір суперечить наведеним вище приписам цивільного законодавства України щодо суб`єктного складу договору факторингу, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги № 30 від 11 жовтня 2017 року, укладеного між ТОВ «ФК «Форінт» та ОСОБА_2 .

Такі висновки суду першої інстанції ґрунтуються на роз`ясненнях, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року в справі № 909/968/16.

При цьому колегія суддів відхиляє посилання апелянта на помилковість висновків суду, що оспорюваний договір відступлення права вимоги № 30 від 11.10.2017 р. має ознаки договору факторингу. Згідно з п. 2.2.1. вказаним договором передбачено, що грошова вимога до боржника уступається кредитором в обмін на грошові кошти в сумі 50 000 грн., які новий кредитор зобов`язався сплатити останньому, тобто, фактично відбулося фінансування однією особи іншою за рахунок передачі останньому грошової вимоги до третьої особи Крім того, п. 1.3. договору передбачено, що під правом вимоги, що відступається за цим договором розуміється право грошової вимоги до боржника ОСОБА_1 в сумі 389 618, 61 грн. за кредитним договором. Даним пунктом також передбачено, що до нового кредитора переходять усі права первісного кредитора по отриманню грошових коштів за кредитним договором. Також, є безпідставними посилання апелянта на те, що оспорюваний договір про відступлення права вимоги, укладений між ТОВ «ФК «Форінт» та ОСОБА_2 , не порушує права та інтереси позивачки, оскільки вказаний договір безпосередньо стосується прав та зобов`язань позивачки .

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 березня 2021 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 грудня 2021 року.

Суддя-доповідач Шебуєва В.А.

Судді Оніщук М.І.

Крижанівська Г.В.