ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

01 березня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 728/729/20

Головуючий у першій інстанції Лобода Н. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/10/21

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бечка Є.М.,

суддів Висоцької Н.В., Євстафіїва О.К.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 28 вересня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

дата складання повного тексту рішення 28 вересня 2020 року, місце його ухвалення м. Бахмач,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2020 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що згідно з договором позики від 14 квітня 2018 року відповідачка взяла у нього в борг на 24 місяці грошові кошти в сумі 21000 грн, які зобов`язалася повернути до 14 квітня 2020 року, проте на момент звернення до суду свої зобов`язання не виконала, жодних дій щодо повернення боргу не вчиняє, тому позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з ОСОБА_1 вказаний борг в судовому порядку, разом з відсотками у сумі 10395 грн та судовими витратами у сумі 840 грн 80 коп.

Заочним рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 28 вересня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено повністю, стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача за договором позики від 14 квітня 2018 року грошові кошти в сумі 31395 грн, у тому числі 21000 грн позики та 10395 грн відсотків за користування позикою; стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача в рахунок відшкодування судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору 840 грн 80 коп.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що 14 квітня 2018 року був укладений договір позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , згідно якого остання отримала від позивача грошові кошти в сумі 21000 грн, які зобов`язалася повернути до 14 квітня 2020 року і за користування якими сплатити відсотки, проте, в порушення вказаного вищезазначений борг не повернула, внаслідок чого виникла заборгованість в сумі 31395 грн, яка підлягає стягненню з відповідачки.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати заочне рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивачем у справі в обґрунтування свого позову не подано жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про факт отримання відповідачкою від позивача грошових коштів в борг, оскільки наданий до позовної заяви договір позики не містить в собі достеменного посилання на обставину отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 такої позики, а будь-яка боргова розписка, яка б була належним доказом виникнення між сторонами боргового зобов`язання надана не була, що свідчить про необґрунтованість та безпідставність заявлених позовних вимог, недоведення факту отримання відповідачкою позики.

Вказує, що представлений позивачем договір позики без надання розписки позичальника про отримання в позику грошових коштів, не може свідчити про виникнення між сторонами правовідносин, які регулюються положеннями цивільного законодавства щодо договорів позики.

Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України, справа за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 28 вересня 2020 року, розглядається судом апеляційної інстанції без виклику учасників справи.

Учасники справи повідомлялись про розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення (виклику) сторін, у встановленому законом порядку.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує, що договір позики укладається у формі та в порядку передбаченому законом, а саме відповідно до ст.1047 ЦК України формою договору позики є проста письмова форма. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка або документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Зазначає, що законодавством не встановлено обов`язку складання такої розписки, а вказується лише на можливість таких дій з боку сторін угоди, тобто в даному випадку сторони можуть самі визначити, укладати таку розписку чи ні. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без зміни.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.263 ЦПК України передбачено, що рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Даним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом встановлено, що згідно з Договором позики від 14 квітня 2018 року, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , остання отримала від ОСОБА_2 позику у сумі 21000 грн, строком на 24 місяці, з 14 квітня 2018 по 14 квітня 2020, зі сплатою 7% відсотків за кожен місяць користування позикою, з кінцевим терміном повернення до 14 квітня 2020 року (а.с.51).

Згідно з п. 1.2 договору Позики сторони підтверджують, що моментом передачі грошової суми визначеної в п. 1.1. від Позикодавця Позичальнику є момент підписання договору.

Відповідно до п. 2.1 позичальник зобов`язується повернути позику Позикодавцю до 14 квітня 2020 року.

Сторони гарантують одна одній, що при укладенні цього договору розуміли його зміст, значення і наслідки (п.5.3.1)

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що між сторонами в належній формі укладено договір позики, проте відповідачка порушила свої зобов`язання щодо повернення грошових коштів, тому позивач має право стягнути позику та відсотки. Умовами договору позики підтверджено, що позика передається позикодавцем (позивачем) позичальнику (відповідачу) безпосередньо при підписанні цього договору. Підписанням цього договору позичальник підтвердила факт одержання нею від позикодавця позики в розмірі, зазначеному в пункті 1.1 договору. Сторони засвідчили про те, що належним чином підписаний договір є доказом передання грошей від позикодавця до позичальника.

Твердження в апеляційній скарзі, що ОСОБА_2 не передав кошти ОСОБА_1 за договором позики від 14 квітня 2018 року, спростовані змістом цього правочину, в якому позичальник ОСОБА_1 підтвердила факт отримання нею від позикодавця позики в розмірі, зазначеному в пункті 1.1 договору, що засвідчила власним підписом.

Доводи апеляційної скарги про те, що представлений позивачем договір позики без надання розписки позичальника про отримання в позику грошових коштів, не може свідчити про виникнення між сторонами правовідносин, які регулюються положеннями цивільного законодавства щодо договорів позики, не заслуговують на увагу та зводяться до неправильного розуміння права, оскільки вчинена сторонами письмова форма договору позики є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Своїми підписами сторони засвідчили, що їх волевиявлення є вільним, умови договору, значення та наслідки зрозумілі, цей договір не являється мнимою або фіктивною угодою, вчиняється добровільно без застосування погроз, насилля та без ведення в оману.

Інші аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 28 вересня 2020 року без зміни.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий: Судді: