П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2021 року м. Київ

справа № 361/63/20

провадження № 22-ц/824/235/2021

Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Іванової І.В.

суддів - Сліпченка О.І., Пікуль А.А.

при секретарі - Ярмак О.В.

сторони :

позивач - ОСОБА_1

відповідачі - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 жовтня 2020 року у складі судді Радзівіл А.Г, повний текст складений 26.10.2020 року,

в с т а н о в и в:

У січні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу, інфляційних втрат і трьох відсотків річних від простроченої суми.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивує тим, що 07 червня 2018 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого він передав у позику ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 50 000 грн., зі строком повернення до 07 липня 2018 року, а у разі недодержання даного зобов`язання відповідач повинен сплатити пеню в розмірі 1% від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Укладення договору позики підтверджується розпискою від 07 червня 2018 року, яка підписана ОСОБА_2 та відповідає вимогам законодавства.

Позивач виконав свої зобов`язання за договором позики, передав відповідачу вказану суму. Однак відповідач умови договору не виконала, та станом на 26 грудня 2019 року суму позики в розмірі 50 000 позивачу не повернула.

Оскільки ОСОБА_2 ухиляється від виконання взятих на себе зобов`язань, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь суму коштів у розмірі 325 041, 85 грн., з яких: 50000 грн. - сума позики, 2206,85 грн. - 3% річних, 4835 грн. - індекс інфляції, 268 000 грн. - пеня в розмірі 1% за кожен день прострочення.

Від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив, в якому вона проти даного позову заперечувала, пояснивши, що жодних боргових розписок на користь ОСОБА_1 нею не складалося та на жодній з розписок не вчинялося її підпису.

Також зазначила, що її належним чином не було повідомлено про призначення підготовчого засідання у даній справі, а тому вона була позбавлена можливості заявити клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, за результатами проведення якої було б встановлено або ж спростовано факт написання нею даної розписки.

Заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 жовтня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 07 червня 2018 року у розмірі 322 835 грн., яка складається з: суми позики в розмірі 50 000 грн.; індексу інфляції в розмірі 4 835 грн., а також 268 000 грн. пені в розмірі 1 % за кожен день прострочення.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 3250 грн. 43 коп.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції через порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що місцевий суд ухвалив рішення, відповідно до якого при заборгованості у розмірі 50 000 грн., стягнув з неї на користь позикодавця 268 000 грн. пені за прострочення виконання грошового зобов`язання, що, на її думку, значно перевищує розмір дійсних збитків, завданих можливим невиконанням договірних зобов`язань.

Апелянт посилається на те, що суд, не володіючи спеціальними знаннями в галузі почеркознавства, за результатами візуального співставлення підпису на розписці та її підпису в копії паспорту, дійшов самостійного висновку, без проведення відповідної експертизи, про належність підпису на розписці від 07 червня 2018 року саме їй, і послався на зазначену обставину під час ухвалення оскаржуваного рішення.

Окрім вказаного, відповідач також вважає, що суд першої інстанції, в порушення ч. 5 ст. 263 ЦПК України щодо повноти та всебічності з`ясування обставин справи, з метою забезпечення ухвалення обґрунтованого рішення у справі, безпідставно відхилив її клопотання про призначення почеркознавчої експертизи.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказує про те, що він довів факт укладення договору і факт передачі ним коштів позичальнику на вказаних у розписці умовах. Розписка є належним доказом на підтвердження отримання позичальником позичених коштів.

Разом з тим, відповідач заперечуючи факт написання нею розписки, жодних доказів на підтвердження цього суду не надала, у встановленому законом порядку клопотання про призначення почеркознавчої експертизи не заявила.

Позивач вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про обґрунтованість позовних вимог та прийняв законне рішення, а тому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 .

В суді апеляційної інстанції представник відповідача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав.

Представник позивача заперечував проти задоволення скарги, просив рішення суду залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши суддю доповідача, пояснення учасників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що вказані позивачем вимоги є наслідком порушення договору позичальником, тому настають правові наслідки відповідно до ст.611 ЦК України.

Судова колегія погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що 07 червня 2018 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики, що підтверджується письмовою розпискою (а.с.9).

Згідно даної розписки відповідач підтвердив факт укладення договору позики і факт отримання ним в позику 50000, 00 грн. від позивача. Строк повернення отриманої позики до 07 липня 2018 року, а у разі недотримання цього зобов?язання позичальник зобов`язується виплатити пеню в розмірі 1% від суми за кожен день прострочення.

В обумовлений термін відповідачка борг не повернула, тому позивач звернувся до суду.

Таким чином, правовідносини між сторонами виникли з договору позики.

За правилами ст.ст.1046, 1047, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості у строк та в порядку встановлені договором та відповідно до вимог ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Разом з тим, заслуговують на увагу доводи відповідача, що розмір стягнутої з неї пені значно перевищує реальні збитки позивача.

Так, відповідно до частини 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до вимог частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд визнає у межах, встановлених ЦПК України, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, ураховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між інтересами сторін у справі, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України).

Зі змісту зазначених норм вбачається, що, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступінь виконання зобов`язання боржником; причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №703/1181/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц.

Таким чином, з урахуванням того, що розмір пені визначений судом в сумі 268 000 грн. значно перевищує реальні збитки позивача, зокрема не повернуті кошти за договором позики в сумі 50 000 грн., колегія суддів вважає, що розмір пені, яку стягнув суд з відповідача на користь позивача підлягає зменшенню до 50 000 грн., враховуючи засади справедливості, пропорційності, розумності.

Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення, відповідно змінює розподіл судових витрат.

По даній справі позивачем пред`явлено майнові вимоги на загальну суму 325041,85 грн. та сплачено судовий збір в розмірі 3250,43 грн. За результатами апеляційного розгляду такі вимоги вирішено задовольнити частково на суму 104835 грн., що становить 32,25% від заявлених вимог, а тому з позивача на користь відповідачки слід стягнути 2225 грн. (3303,49 грн. - 1048,26 грн.).

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 жовтня 2020 року змінити в частині розміру стягнутої із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пені за прострочення виконання грошового зобов`язання та загальної суми заборгованості за договором позики, визначивши до стягнення пеню у розмірі 50 000 грн. та загальну суму заборгованості визначити у розмірі 104 835 грн.

Заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 жовтня 2020 року в частині стягнення судових витрат скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 2 225 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: