АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2021 року

м. Чернівці

справа № 726/989/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів Кулянди М.І., Половінкіної Н.Ю.

секретар Конецька Д.Г.

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , на рішення Садгірського районного суду міста Чернівці від 26 жовтня 2021 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Асташев С.А.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом.

Позовна заява мотивована тим, що 17 листопада 1955 року між нею та ОСОБА_4 був укладений шлюб.

27 травня 1968 року, під час шлюбу, на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна ними набуто у власність 1/2 частку житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, який знаходиться по АДРЕСА_1 . Вказане майно було оформлено на ім`я її чоловіка ОСОБА_4

15 листопада 1983 року шлюб між нею та ОСОБА_4 було розірвано. Спору щодо поділу набутого під час шлюбу майна між ними не виникало, оскільки майном позивачка користувалася і постійно проживала у спірному житловому будинку.

31 січня 2001 року, після смерті матері позивачки ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , вона отримала у спадок іншу 1/2 частку вказаного житлового будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її колишній чоловік ОСОБА_4 . На час його смерті відкрилася спадщина на частку у спільному сумісному майні.

Вважала, що оскільки 1/2 частка вищевказаного житлового будинку набута ними під час шлюбу, то вона є спільною сумісною власністю, яке нажито подружжям під час шлюбу. Отже, предметом спадкування могла бути лише 1/4 частка вказаного нерухомого майна.

У вересні 2016 року їй стало відомо, що 31 січня 2001 року її донька ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_4 на 1/2 частку житлового будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 .

Ураховуючи вищенаведене, ОСОБА_1 просила суд визнати 1/2 частку будинковолодіння, яке знаходиться по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , визнати свідоцтво про право власності на спадщину за законом, видане 31 січня 2001 року державним нотаріусом Другої Чернівецької державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_2 на 1/2 частку будинковолодіння, яке знаходиться по АДРЕСА_1 , частково недійсним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Садгірського районного суду міста Чернівці від 26 жовтня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що судом встановлено той факт, що ОСОБА_1 , будучи співвласником спірного житлового будинку, та отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом в один день і то же самий день, що і її донька, знала про факт видачі 31 січня 2001 року на користь останньої оспорюваного свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька відповідачки та колишнього чоловіка позивачки ОСОБА_4 , проте з позовом про визнання недійсним такого свідоцтва звернулася лише 16 травня 2019 року, тобто через 15 років після спливу строку позовної давності.

Отже, позивачкою було пропущено строк позовної давності, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Окрім того, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими за своїм фактичним та правовим змістом, оскільки жодні майнові та інші цивільні права позивачки ОСОБА_1 , не було порушено і суд не встановив за наслідками розгляду справи таких обставин.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Суд безпідставно застосував строк позовної давності, не встановивши при цьому всі фактичні обставини справи та не врахувавши, що позивачка довідалася про порушення своїх прав саме у вересні 2016 року та до суду звернулася 16 травня 2019 року, що свідчить про дотримання нею строку позовної давності.

Позивачкою доведено те, що їй не було відомо та не могло бути відомо, що 31 січня 2001 року відповідачка, відвідуючи нотаріуса, отримала свідоцтво про право на спадщину не лише на спадкове майно, а й на належну їй 1/2 частку як майна подружжя.

В матеріалах справи відсутні докази того, що нотаріус направляла на ім`я позивачки лист із повідомленням про відкриття спадкової справи після смерті її колишнього чоловіка.

Нотаріус не повідомляла позивачку про те, на яке майно видавалось свідоцтво відповідачці після смерті ОСОБА_4 , оскільки вона не була спадкоємцем після його смерті.

Посилання суду на те, що ОСОБА_1 разом із ОСОБА_2 одночасно перебували у кабінеті державного нотаріуса,є виключно припущенням суду та дане твердження було спростовано не лише показами свідка ОСОБА_6 , а є процедурно неможливим та таким, що суперечить нормам Закону України «Про нотаріат».

Відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону.

Обізнаність позивачки про оформлення спадкових прав на спадкове майно після смерті свого колишнього чоловіка без наявності відомостей на яку саме частку будинку було видано свідоцтво про право на спадщину за законом не є тотожним обізнаності позивачки щодо порушення її прав як власника майна подружжя.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_7 , в інтересах якої діє ОСОБА_8 , подала відзив на апеляційну скаргу.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Посилається на те, що судове рішення є законним та обґрунтованим, а аргументи апеляційної скарги безпідставними.

Позивачкою пропущено строк позовної давності на звернення до суду із вказаним позовом.

Інші наведені у відзиві аргументи є ідентичні висновкам, яких дійшов суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Встановлено, що згідно з витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 26 лютого 2019 року, ОСОБА_4 уклав шлюб із ОСОБА_9 17 листопада 1955 року, актовий запис № 82. Після реєстрації шлюбу подружжю присвоєно спільне прізвище « ОСОБА_10 » (а. с. 5 т.1).

Дублікатом договору купівлі-продажу від 27 травня 1968 року серії АВІ№517384 підтверджується, що ОСОБА_11 продав, а ОСОБА_4 купив 1/2 частку житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель, які знаходяться по АДРЕСА_1 (а. с. 7 т.1).

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу від 26 лютого 2019 року серії НОМЕР_1 , шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було розірвано 15 листопада 1983 року, актовий запис № 109 (а. с. 10 т.1).

Відповідно до свідоцтва про смерть від 16 листопада 1992 року серії НОМЕР_2 ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 11 т.1).

Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за законом від 31 січня 2001 року серії АВО № 416284, спадкоємцем майна ОСОБА_4 , що складається з 1/2 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських та побутових будівель та споруд, який знаходиться по АДРЕСА_1 , є його донька ОСОБА_2 (а. с. 8 т.1).

Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 31 січня 2001 року серії НВХ 352489 підтверджено, що спадкоємцем майна ОСОБА_5 , що складається з 1/2 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських та побутових будівель та споруд, який знаходиться по АДРЕСА_1 , є її донька ОСОБА_1 (а. с. 6 т.1).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про одночасну відмову у позові з підстав пропуску позивачкою строку позовної давності та у зв`язку із безпідставністю та необґрунтованістю позову.

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2010 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Тобто у випадку обґрунтованості позовних вимог суд відмовляє у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не одночасно застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Отже, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18) зазначено, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц)».

Щодо обґрунтованості та доведеності позову в частині визнання спірного нерухомого майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Звертаючись до суду із вищевказаною вимогою, ОСОБА_1 зазначала про те, що 1/2 частки житлового будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 придбана нею та її колишнім чоловіком ОСОБА_4 у період шлюбу, а отже, таке нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, обґрунтував такий висновок лише пропуском останньою строку позовної давності на звернення до суду із вказаним позовом, проте всупереч вищевказаним вимогам закону безпідставно не розглянув та не вирішив таку позовну вимогу ОСОБА_1 по суті.

У постанові Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 755/10283/16-ц викладено правовий висновок, в якому вказано про те, що оскільки сплив позовної давності є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, першочерговим є питання обґрунтованості заявлених позивачем вимог, а саме чи є підстави вважати спірне нерухоме майно об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року та Кодекс законів про сім`ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану УРСР (в редакції 1926 року).

Статтею 125 Кодексу законів про сім`ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану УРСР (в редакції 1926 року) зазначено, що майно, нажите подружжям спільною працею в період шлюбу, вважається належним обом членам подружжя на засадах спільної власності в рівних частках. Інше ж майно складає окрему власність кожного з них.

У постанові від 17 вересня 2020 року у справі № 333/4201/17 Верховним Судом викладено правовий висновок, яким роз`яснено, що розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що 1/2 частка житлового будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 , належить на праві спільної сумісної власності колишньому подружжю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , виходячи з тієї обставини, що воно було ними придбано під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі, і їхні частки в цьому майні були рівними.

За таких обставин, ОСОБА_1 набула право власності на 1/4 частку спірної частини будинку, тобто половину від його 1/2 частки.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідження наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка ОСОБА_2 не заперечувала та не оспорювала право власності позивачки на частку спірного нерухомого майна, як на майно подружжя, що свідчить про її згоду із такими аргументами позовної заяви.

Оскільки апеляційним судом встановлено факт належності ОСОБА_1 3/4 частки спірного житлового будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 , видача відповідачці ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину на майно, в яке входить 1/4 частка майна, яка належала позивачці. як частка майна подружжя, порушує право власності останньої на вказану частку у майні.

Щодо застосування строку позовної давності

Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Статтею 71 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до положень статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Статтею 80 ЦК УРСР встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», яка діяла на час спірних правовідносин, зазначено, що передбачений частиною третьою статті 29 КпШС України трирічний строк позовної давності для вимог про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, застосовується, коли ці вимоги заявлені після розірвання шлюбу, і обчислюється починаючи з дня, коли котрийсь із розведеного подружжя дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на це майно після розірвання шлюбу.

У частині третій пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна подружжя, шлюб якого розірвано, строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.

Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

У постанові Верховного Суду від 4 серпня 2021 року у справі № 461/7741/17 (провадження № 61-18870св20) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19) зазначено, що «для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 33 ГПК України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та статтею 74 цього Кодексу (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше».

У постанові від 22 січня 2020 року у справі № 372/176/17 Верховним Судом викладено правовий висновок, яким роз`яснено, що вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що 31 січня 2001 року, позивачка, перебуваючи одночасно із її донькою ОСОБА_2 у кабінеті одного і того ж нотаріуса з метою отримання ними свідоцтв про право на спадщину: позивачка після смерті її матері на 1/2 частку житлового будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 , а її донька ОСОБА_2 на іншу 1/2 частку вказаного житлового будинку після смерті батька ОСОБА_4 , дізналась про порушення свого майнового права як власника майна подружжя.

Перебування позивачки та відповідачки в один і той же час у державного нотаріуса не може слугувати підтвердженням факту обізнаності позивачки про оформлення відповідачкою права власності на майно, у склад якого також входить і належна їй частина майна подружжя, оскільки у відповідності до вимог Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України N 18/5 від 14 червня 1994 року (яка діяла із змінами та доповненнями на час видачі спірного свідоцтва про право на спадщину) нотаріуси зобов`язані додержуватися таємниці нотаріальних дій та видавати документи, в тому числі і свідоцтва про право на спадщину тільки громадянам, за дорученням яких або щодо яких вчинялися нотаріальні дії та лише у їх присутності.

Оскільки позивачка не була спадкоємицею майна після смерті її колишнього чоловіка ОСОБА_4 , державний нотаріус не мав права повідомляти їй відомості щодо такого спадкового майна.

Проте, як не заперечує і сама позивачка,їй достовірно було відомо, що 31 січня 2001 року відповідачка звернулася до державного нотаріуса з метою оформлення прав саме на спадкове майно, яке залишилося після смерті її батька та колишнього чоловіка позивачки ОСОБА_4 , а отже ОСОБА_1 , усвідомлюючи ту обставину, що оскільки право власності на спірне нерухоме майно було оформлене на ОСОБА_12 та офіційно між колишнім подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_12 не розподілялось, а отже з великою ймовірністю могло бути об`єктом спадкування після його смерті, з метою захисту своїх майнових прав в той самий же день повинна була дізнатися, на яке саме майно відповідачка отримала свідоцтво про право на спадщину після смерті її батька.

ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона не могла дізнатися про порушення свого цивільного майнового права.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що з 31 січня 2001 року слід відрахувати початок перебігу трьохрічного строку позовної давності, в межах якого ОСОБА_1 мала право звернутися до суду із вказаним позовом, проте пропустила такий строк, оскільки звернулася до суду із позовом лише 16 травня 2019 року, тобто через 15 років після спливу такого строку позовної давності, проте мотиви відмови у позові через пропуск позивачем позовної давності підлягають зміні з підстав, викладених у мотивувальній частині даної постанови апеляційного суду.

За таких обставин, в позові ОСОБА_1 слід відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Змінити мотивувальну частину рішення Садгірського районного суду міста Чернівці від 26 жовтня 2021 року, виклавши її в редакції цієї постанови.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 24 грудня 2021 року

Головуючий О.О. Одинак

Судді: М.І. Кулянда

Н.Ю. Половінкіна