Справа № 203/694/21
Провадження № 6/0203/58/2021
УХВАЛА

24 лютого 2021 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Ханієвої Ф.М.,

за участю секретаря судового засідання Дьоміної А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі подання державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Коломейка Д.С., боржник: Товариство з обмеженою відповідальністю «МТ-1», стягувачі: Дніпровська міська рада, Прокуратура Дніпропетровської області про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до виконання боргових зобов`язань,

ВСТАНОВИВ:

22.02.2021 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська надійшло подання державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Коломейка Д.С. (далі заявник), боржник: Товариство з обмеженою відповідальністю «МТ-1», стягувачі: Дніпровська міська рада, Прокуратура Дніпропетровської області, в якому заявник просить суд:

- тимчасово обмежити громадянина України ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) у праві виїзду за межі України до моменту фактичного виконання рішення суду.

В обґрунтування подання державний виконавець зазначив, що на виконанні у Центральному відділі державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) перебуває зведене виконавче провадження № 64315020 від 28.01.2021 року про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «МТ-1» на користь Дніпропетровської міської ради та Прокуратури Дніпропетровської області боргу у загальному розмірі 4445035,43 грн. За поясненнями державного виконавця, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань керівником Товариства з обмеженою відповідальністю «МТ-1» () є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Йому як керівнику вказаного товариства державним виконавцем направлявся виклик до державного виконавця від 08.01.2021 року щодо надання пояснень з приводу невиконання рішень судів, проте поштові конверти до відділу не повернулись, а згідно з актом державного виконавця від 28.12.2020 року боржник за адресою: м. Дніпро, пл. Десантників, не знаходиться.

З огляду на викладене, державний виконавець, керуючись положеннями ст. ст. 1, 18, Закону України «Про виконавче провадження», ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», ст. 377-1 Цивільного процесуального кодексу України, звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання боргових зобов`язань.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.02.2021 року цивільну справу № 203/694/21, провадження № 6/0203/58/2021, було розподілено головуючому судді Ханієвій Ф.М.

У судове засідання, призначене на 24.02.2021 року, державний виконавець не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомив, будь-яких клопотань чи заяв до суду не надсилав.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 441 ЦПК України, ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена судом за місцем виконання відповідного рішення за поданням державного або приватного виконавця. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Проте, оскільки державний виконавець у судове засідання, призначене на 24.02.2021 року, не з`явився, суд на підставі ч. 4 ст. 441 ЦПК України, розглянув подання за відсутності державного виконавця.

Також у відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось.

Суд, вивчивши матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства України, доходить наступних висновків.

Судом встановлено, що 24.07.2018 року Господарським судом Дніпропетровської області був виданий наказ, справа № 904/1510/18, яким на виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.06.2018 року, яке набрало законної сили станом на 24.07.2018 року, було стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «МТ-1» на користь Прокуратури Дніпропетровської області суму витрат по сплаті судового збору у розмірі 65690,18 грн (а.с.9).

24.12.2020 року державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Коломейком Д.С. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, ВП № 63995829, щодо примусового виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області, виданого 24.07.2018 року, справа № 904/1510/18, щодо стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «МТ-1» суму витрат по сплаті судового збору у розмірі 65690,18 грн (а.с.10-11).

28.12.2020 року у ВП № 63995829 було складено акт державного виконавця, яким встановлено, що державний виконавець, виходячи за адресою: м. Дніпро, пл. Десантників, буд. 1, для перевірки дотримання рішення суду, було виявлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «МТ-1» відсутнє за вказаною адресою, двері не відчинили (а.с.22).

08.02.2021 року державним виконавцем було здійснено виклик Товариства з обмеженою відповідальністю «МТ-1», за яким було зобов`язано керівника Товариства з обмеженою відповідальністю «МТ-1» з`явитись до виконавця 15.01.2021 року щодо сплати боргу за рішенням суду або надання підтверджуючих документів про сплату боргу (а.с.28-29).

За відомостями з виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на момент звернення державного виконавця до суду ОСОБА_1 зареєстрований керівником ТОВ «МТ-1», код ЄДРПОУ 32650975.

Як зазначив заявник, з огляду на те, що ним були вжиті заходи щодо примусового виконання рішення суду, проте не виявлено майно, на яке можливо звернути стягнення кошти на рахунках відсутні, транспортні засоби на праві власності за боржником не зареєстровані, він звернувся до суду з подання про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до виконання боргових зобов`язань на підставі ст. 377-1 ЦПК України.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

При цьому, суд зазначає, що посилання заявника на положення ст. 377-1 ЦПК України, є помилковими, бо 15.12.2017 року набрала чинності нова редакція Цивільного процесуального кодексу України, в якій питання тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України за поданням державного виконавця регулюється статтею 441, а не статтею 377-1 ЦПК України (в редакції, чинній станом до 15.12.2017 року).

Так, відповідно до положень ч. 1 ст. 377-1 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 03.08.2017 року), питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця або за місцезнаходженням виконавчого округу за поданням приватного виконавця.

Тобто аналіз викладеного вище вказує, що ст. 377-1 ЦПК України в редакції ЦПК України, чинній станом до 15.12.2017 року, передбачала можливість вирішення судом питання про тимчасове обмеження керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень. Проте суд враховує те, що вказана норма є нечинною на момент звернення державного виконавця. Водночас суд звертає увагу на те, що відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеній в постанові Верховного Суду від 19.08.2020 року, справа № 910/8130/17, Закон України «Про виконавче провадження» є спеціальною нормою права, якою врегульовано умови та порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які відповідно до закону підлягають примусовому виконанню. Тобто вказаним Законом врегульовано права та обов`язки осіб, на правовідносини яких розповсюджується дія такої норми права. Відтак, якщо спеціальною нормою права (п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження») передбачено, що у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів, то обмеження виконавця у такому праві означатиме порушення прав виконавця, які визначені спеціальною нормою права, а саме Законом України «Про виконавче провадження».

На примусовому виконанні у державного виконавця перебуває виконавче провадження щодо примусового виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області та на момент звернення державного виконавця до суду з поданням 22.02.2021 року питання щодо тимчасового обмеження фізичної особи боржника у праві виїзду за межі України до виконання боргових зобов`язань в рамках примусового виконання виконавчого документа, виданого господарським судом, регулюється, в тому числі, ст. 337 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України).

Відповідно до частин 1, 2, 3 ст. 337 ГПК України, тимчасове обмеження фізичної особи - боржника у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як виключний захід забезпечення виконання судового рішення.

Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення.

З огляду на викладене вище, суд доходить висновку, що звернення державного виконавця до суду з поданням на підставі положень ст. 377-1 ЦПК України (в редакції, чинній станом до 15.12.2017 року) є помилковим.

Крім того, суд, з урахуванням вимог ч. 4 ст. 441 ЦПК України, зазначає наступне.

Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Ці права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших та є сумісними з іншими правами, визначеними цим пактом.

Відповідно до частин 1, 2, 3 ст. 313 ЦК України, фізична особа має право на свободу пересування.

Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України.

Фізична особа може бути обмежена в здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом від 21 січня 1994 року № 3857-XII «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».

Заборона виїзду за кордон є одним з найсуворіших заходів, що сприяє примусовому виконанню судових рішень, так як пов`язаний з обмеженням конституційного права людини на вільне пересування та вибір місця.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну», право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, зокрема, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено зобов`язання виконавця вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи чи керівника боржника юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження», копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Пунктом 1 розділу XIII «Обмеження у праві виїзду за межі України та заборона в`їзду в Україну» Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 року № 512/5 (в редакції, чинній станом на момент звернення державного виконавця з поданням до суду) передбачено, що у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, що відповідно до Закону підлягає примусовому виконанню, питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця або за місцезнаходженням виконавчого округу за поданням приватного виконавця.

Аналіз вказаних вище норм вказує, що у державного виконавця виникає право на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань. Тобто чинним законодавством передбачена можливість тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України за наявності факту ухилення від виконання судових рішень, доведення наявності якого здійснює державний виконавець.

При цьому за роз`ясненнями Верховного Суду України, наданими в Узагальненні судової практики «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України» від 01.02.2013 року, ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин. Під поняттям «ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника судовим рішенням, може полягати як в активних діях (нез`явлення на виклики державного виконавця, приховування майна, доходів тощо), так і в пасивних діях (невжиття будь-яких заходів для виконання обов`язку сплатити кошти) (постанова Верховного Суду від 19.08.2020 року, справа № 910/8130/17).

З урахуванням вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Також суд зазначає, що згідно з положеннями ст. 9 Конституції України та ст. 17, ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

У справі «Гочев проти Болгарії» (рішення від 26 листопада 2009 року) Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу 4 Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості.

У справі «Хлюстов проти Росії» (рішення від 11 липня 2013 року) ЄСПЛ застосував указані стандарти при вирішенні питання щодо заборони виїзду боржника за кордон у зв`язку з невиконанням судового рішення про стягнення заборгованості. Зокрема, у цій справі ЄСПЛ визнав порушення ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції через те, що рішення про заборону виїзду за кордон було застосовано «автоматично», тобто лише у зв`язку з тим, що боржник добровільно не сплатив заборгованість, та без належного обґрунтування з урахуванням індивідуальної ситуації заявника.

Таким чином, на момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження. За недоведеності виконавцем факту умисного ухилення боржника від виконання своїх обов`язків щодо виконання судового рішення виключає можливість застосування до нього такого заходу забезпечення виконання судового рішення як тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України до виконання боргових зобов`язань.

Так, як видно з матеріалів справи, державний виконавець не надав суду доказів повідомлення боржника про відкриття виконавчого провадження, отримання ним поштових відправлень та доказів ухилення керівника ТОВ «МТ-1» ОСОБА_1 від виконання судового рішення. Крім того, наявність лише самого зобов`язання не наділяє державного виконавця правом на звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон.

З огляду на викладене, обмеження боржника у праві виїзду за межі України є винятковою мірою забезпечення виконання судового рішення та умисне ухилення боржника від його виконання має бути доведено державним виконавцем при зверненні до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон.

Тому в ході розгляду подання державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Коломейка Д.С. про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до виконання боргових зобов`язань суд не знайшов правових підстав для його задоволення.

Керуючись статтями 6-8 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», ст. 260, ст. 261, ст. 353, ст. 441 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні подання державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Коломейка Д.С., боржник: Товариство з обмеженою відповідальністю «МТ-1», стягувачі: Дніпровська міська рада, Прокуратура Дніпропетровської області про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до виконання боргових зобов`язань відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту ЇЇ підписання та може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання.

У відповідності до підпункту 15.5 частини 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Повний текст ухвали суду складений 24.02.2021 року.

Суддя Ф.М. Ханієва