БОРЗНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №730/1020/21
Провадження №2/730/417/2021
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

"23" грудня 2021 р. м.Борзна

Борзнянський районний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді Ріхтера В.В.,

з участю секретаря судового засідання Магомедової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Борзни в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін справу за позовом ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 03.10.2019 р. він надав в борг відповідачу грошові кошти в сумі 3500 доларів США. Відповідач написала власноручно розписку, в якій зобов`язалася повернути йому зазначену суму через два роки, тобто до 03.10.2021 року. Проте, відповідач кошти не повернула, на вимогу позивача повернути зазначений борг відповідач не реагує. Позивач просить стягнути на його користь з відповідача 3500 доларів США, що становить на день складання позовної заяви 94589 грн.

Позивач в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав. Зазначив, що відповідач взагалі перестала виходити з ним на зв`язок, робить вигляд, що його не існує. Щодо повернення боргу з ним ніхто не зв`язувався.

Відповідач двічі (повторно) підряд в судові засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлена належним чином, надала суду заяву, в якій просить розглянути справу у її відсутність. Позовні вимоги визнає у повному обсязі.

Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

03.10.2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір позики, оформлений письмовою розпискою, згідно якої позивач передав відповідачу 3500 доларів США, які остання зобов`язувалася повернути до 03.10.2021 року, що підтверджується копією розписки. (а.с.8)

Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За змістом ч.ч.1.2 ст.207 та ч.2 ст.1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України 18.09.2013 року у справі № 6-63 цс 13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом статті 526 ЦК України належне виконання зобов`язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч. 1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Всупереч укладеному договору позики та вказаним нормам відповідач у встановлений строк не виконав покладені на нього зобов`язання та не повернув борг.

Положеннями постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 18 грудня 2018 року (справа № 686/21857/16-ц), за якими відсутність у розписці запису про зобов`язання повернути отримане ним у борг не є підставою для відмови в позові, оскільки, складаючи вказану розписку і підписуючи її, відповідач тим самим взяв на себе зобов`язання повернути кошти. Такий висновок випливає з реальності укладеного між сторонами договору та положень вищенаведеної статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника повернути позикодавцеві передану йому поз Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.

При цьому, відповідач договір позики не оспорювала.

За таких обставин, суд вважає, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів, які знайшли своє підтвердження факту грошового - боргового зобов`язання, за яким позикодавцем є ОСОБА_1 , а позичальником ОСОБА_2 , яка умови договору не виконала, борг в зазначений термін не повернула, що і дає підстави для задоволення позову.

Що стосується стягнення суми в грошовій одиниці гривні.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною другою статті 533 ЦК України встановлено, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Ця норма кореспондується із приписами статті 524 ЦК України, згідно з якими зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Тобто виконання зобов`язання у гривнях з урахуванням еквівалента іноземної валюти можливе лише у разі, якщо сторони узгодили це у договорі.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Вказана правова позиція зазначена у постановах Верховного Суду від 14 січня 2019 року у справі № 537/6309/16-ц (провадження № 61-43424св18) та від 26 лютого 2020 року у справі № 357/5634/18-ц (провадження № 61-11515св19).

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм вбачається, що відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику (ВП ВС 23.10.2019 р. № 723/304/16-ц).

Одночасно суд враховує й правові висновки про можливість стягнення за рішенням суду боргу в іноземній валюті зазначені в постановах ВПВС 04.07.2018 р. № 761/12665/14-ц, 16.01.2019 р. № 373/2054/16-ц, № 464/3790/16-ц.

При визначенні у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з зазначенням гривневого еквівалента стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні (ВПВС 04.07.2018 № 14-134цс18).

Тому, якщо в розписці зазначено про повернення позики саме в іноземній валюті, є неправильним зазначення судом у рішенні про стягнення з відповідача боргу одночасно з визначенням у іноземній валюті та в еквіваленті у гривні.

Зазначення в судовому рішенні про стягнення позики з перерахунком валюти у гривні за курсом НБУ на день платежу є правомірним лише коли в розписці зазначено про повернення отриманих у гривні коштів в еквіваленті іноземної валюти.

Якщо в розписці позика виражена в іноземній валюті та не обумовлено її повернення з перерахунком в гривні по курсу, то відсутні підстави для стягнення судом з перерахунком валюти у гривні.

Враховуючи вищевикладене, позов підлягає задоволенню частково.

Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати.

Керуючись ст.ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики в розмірі 3500 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 945,90грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Чернігівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення; якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.289 ЦПК України.

Повний текст рішення виготовлено 23.12.2021 року.

Суддя Ріхтер В.В.