Ухвала

23 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 591/2434/18

провадження № 61-8270св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданніу порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 11 січня 2020 року вскладі судді: Клименко А. Я., та постанову Сумського апеляційного суду від 14 квітня 2020 року в складі колегії суддів: Орлова І. В., Левченко Т. А., Хвостика С. Г.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулася із позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання майна особистою власністю.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з травня 2015 року по січень 2017 року ОСОБА_1 проживала з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу в квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_2 . Разом з ними в квартирі проживала дочка ОСОБА_1 від першого шлюбу. На момент спільного проживання відповідач не працював, а позивач мала постійне місце роботи та дохід.

Позивач вказувала, що сторони разом вирішили, що за належні позивачу кошти у квартирі буде здійснено ремонт, а після працевлаштування відповідач поверне ОСОБА_1 витрачені гроші. За належні їй особисті заощадження ОСОБА_1 придбала у квартиру шафу-купе вартістю 17 600 грн, шафу вартістю 4 100 грн та за власний кошт зробила ремонт на загальну суму 47 934,67 грн. Після припинення стосунків відповідач відмовився повернути позивачу витрачені нею на невід`ємні поліпшення житла 69 634,67 грн.

ОСОБА_1 просила:

встановити факт проживання однією сім`єю відповідача та позивача без реєстрації шлюбу у період з травня 2015 року по січень 2017 року;

визнати майно, а саме - шафу-купе вартістю 17 600 грн, шафу вартістю 4 100 грн та грошові кошти в сумі 47 934,67 грн особистою власністю ОСОБА_1 ;

стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача 69 634,67 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанції

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 11 січня 2020 року, залишеним без змін постановою Сумського апеляційного суду від 14 квітня 2020 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення судів першої та апеляційної інстанції мотивовані тим, що:

позивачем не надано доказів того, що між нею та відповідачем була спільна домовленість про здійснення ремонту квартири за її кошти та подальше їх повернення, так як в указаний період будь-якого письмового договору стосовно майна чи грошових коштів між позивачем і відповідачем не укладалося. Позивачем не доведено, що саме на її власні кошти і на зазначену в позові суму придбавались матеріали для проведення ремонту в квартирі. У зв`язку з відсутністю переліку конкретно використаних під час ремонтних робіт будівельних та інших матеріалів, відповідного їх кошторису наявні у матеріалах справи копії чеків не є належними та допустимими доказами, оскільки виписані без зазначення в них конкретного платника товару та оплачені готівкою, що унеможливлює ідентифікувати особу, яка сплачувала кошти за їх придбання. Позивачем не доведено необхідності дострокового розірвання нею депозитного договору та зняття з нього коштів задовго до придбання будівельних та інших матеріалів та початку проведення ремонтних робіт в квартирі та відповідно використання нею саме цих коштів для придбання зазначеного у чеках товару;

суд першої інстанції критично оцінив надані позивачем копій накладної № 206 від 22 березня 2016 року та розписки від 22 березня 2016 року, як доказів замовлення на виготовлення меблів та відповідно їх оплати. Згідно накладної № 206 від 22 березня 2016 року ОСОБА_1 ПП ОСОБА_4 відпущено шафу-купе вартість 17 600 грн та шафу-вітальню вартістю 4 100 грн на загальну суму 21 700 грн, яку в той же день ОСОБА_5 встановлював за адресою АДРЕСА_1 та отримав розрахунок в сумі 21 700 грн, не маючи до замовника ОСОБА_1 претензій. Належність і допустимість наданих доказів викликає сумнів, так як згідно кожного з них позивачем було двічі сплачено однакові суми коштів в один і той же день, але різним особам, в жодному з наданих документів не зазначено про отримання за виготовлення меблів на замовлення частини попередньої оплати на придбання матеріалу тощо. Надані як доказ оригінал другого екземпляру договору № 15138618 на вклад «Писанка» на ім`я фізичної особи ОСОБА_1 від 17 квітня 2015 року та заяви на видачу готівки № 329131 від 19 жовтня 2015 року не підтверджують того, що зняті з депозиту кошти були витрачені на придбання матеріалів для проведення ремонту в квартирі, а не були витрачені на інші цілі, зокрема не покладені на інші рахунки позивачки, про що свідчить наявність в останньої не закритого депозитного рахунку за договором № 10151 16/133 від 04 січня 2006 року, з якого остання 19 жовтня 2015 року зняла відповідно до заяви на видачу готівки № 329131 кошти в сумі 500 грн, залишок на рахунку 2,42 грн. До позовної заяви позивач надала копію висновку за матеріалами розгляду повідомлення на лінію «102» ЖЕО СВП від 29 вересня 2017 року № 50128 про проведену перевірку заяви ОСОБА_1 , яка надійшла 29 вересня 2017 року, в якій зазначала, що її колишній цивільний чоловік ОСОБА_2 відмовляється повертати меблі шафу - купе вартістю 17 600 грн, шафу 4 100 грн та вартість проведеного в квартирі ремонту, на який вона потратила 30 000 грн власних коштів, що значно відрізняється від суми відшкодування, заявленої в позові;

суд апеляційної інстанції зазначив, що з огляду на зміст і характер заявленого ОСОБА_1 позову, встановлення юридичного факту - проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з травня 2015 року по січень 2017 року, позивач пов`язувала з вирішенням заявленого нею майнового спору про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів у загальній сумі 69 634,67 грн, які особисто належали ОСОБА_1 та були витрачені нею у період фактичних шлюбних відносин на придбання двох шаф та здійснення ремонту квартири. Положення глави 7 СК України і, зокрема, стаття 57 СК України, якою позивач обґрунтовувала свій позов, не поширюються на правовідносини стосовно майна, яке є особистою приватною власністю жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Факт, який просила встановити ОСОБА_1 , не пов`язується із застосуванням норм матеріального права, а саме - статті 57 СК України, які визначають правовий режим майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка і не розповсюджується на правовий режим майна, що є особистою приватною власністю жінки та чоловіка, якими створено так зване «фактичне подружжя». Положення статті 74 СК України, якими позивачка також обґрунтувала свої вимоги, поширюються на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин спільною сумісною власністю, предметом доказування є встановлення обставини ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Вимоги про визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю та про поділ такого майна позивач не заявляла, суд зазначені вимоги не розглядав. Визнання майна (двох шаф та грошових коштів) загальною вартістю 69 634,67 грн особистою власністю ОСОБА_1 на врегульовані главою 7 СК України правовідносини «фактичного подружжя» не розповсюджується. Для вирішення заявлених позивачем вимог майнового характеру (стягнення з відповідача 69 634,67 грн, які особисто належали ОСОБА_1 та були витрачені нею на придбання двох шаф та здійснення ремонту квартири), не має правового значення встановлення факту проживання однією сім`єю відповідача та позивача без реєстрації шлюбу. При цьому до другого власника квартири - ОСОБА_3 , позов не заявлявся.

Аргументи учасників справи

У травні 2020 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржені рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, стягнути з відповідача судові витрати.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

суди не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17, згідно якого при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини;

у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16 зазначено, що факт придбання майна під час шлюбу автоматично не відносить це майно до спільної сумісної власності подружжя, треба перевіряти за які кошти таке майно було набуте. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане (постанова Верховного Суду України від 07 грудня 2016 року у справі № 6-1568цс16). Апеляційний суд не зробив висновків відносно наявності спільного побуту, місця часу спільного проживання, наявності взаємних прав і обов`язків, не визначився зі статусом спірного майна, тому не захистив моїх порушених прав та порушених прав моєї неповнолітньої доньки;

під час судового розгляду було досліджено докази на підтвердження факту спільного проживання позивача та відповідача однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з травня місяця 2015 року по січень 2017 року, зокрема, документальні та свідчення свідків, проте суди не надали їм оцінки;

суди не врахували визнання відповідачем та третьою особою факту спільного проживання, ведення спільного господарства, спільного бюджету протягом двох років та неправильно застосували статтю 74 СК України.

У вересні 2020 року ОСОБА_3 надала відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржені рішення - без змін.

Відзив мотивований тим, що позивач не довела, що між нею і відповідачем у зазначений у позові період виникли і існували сталі відносини, що притаманні подружжю, а також не доведено обставини використання належних позивачці грошей на придбання двох шаф та на проведення ремонту квартири на загальну суму 69 634,67 грн.

У вересні 2020 року ОСОБА_2 через представника ОСОБА_6 надав відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржені рішення - без змін.

Відзив мотивований тим, що позивач не довела, що між нею і відповідачем у зазначений у позові період виникли і існували сталі відносини, що притаманні подружжю, а також не доведено обставини використання належних позивачці грошей на придбання двох шаф та на проведення ремонту квартири на загальну суму 69 634,67 грн.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 11 серпня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі.

В ухвалі Верховного Суду від 11 серпня 2020 року зазначено, що: у касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку), як на підставу оскарження судових рішень; також судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України, зокрема, суд належним чином не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Фактичні обставини

Суди встановили, що ОСОБА_2 є співвласником Ѕ частки в спільній власності на квартиру АДРЕСА_2 . Інша Ѕ частка належить матері відповідача - ОСОБА_3 . У квартирі за вказаною адресою у січні-лютому 2016 року проводилися ремонтні роботи.

З 2015 року по січень 2017 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 були знайомими та підтримували дружні стосунки. З кінця серпня 2016 року по грудень 2016 року позивач та її неповнолітня донька проживали разом з ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_2 . Відповідач не заперечував, що з кінця серпня 2016 року по грудень 2016 року позивач з дитиною проживали з ним за однією адресою, але спільного господарства не вели, спільного бюджету не мали, житлом позивач не цікавилася.

Позиція Верховного Суду

У пункті 5 частини першої статті 396 ЦПК України зазначено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Аналіз пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України свідчить, що якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилалася особа у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними, то касаційне провадження закривається.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року в справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».

У справі, що переглядається, позивач звернулася із позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання майна особистою власністю. Позивач зазначала, що проживала з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу в квартирі, що належить відповідачу, та в якій вона здійснила ремонт за особисті кошти і придбала меблі.Встановлені фактичні обставини: відповідач та третя особою є співвласника квартири, в кій проводилися ремонтні роботи. Позивач та відповідач були знайомими та підтримували дружні стосунки. З кінця серпня 2016 року по грудень 2016 року позивач та її неповнолітня донька проживали разом з відповідачем у його квартирі. Відповідач не заперечував, що з кінця серпня 2016 року по грудень 2016 року позивач з дитиною проживали з ним за однією адресою, але спільного господарства не вели, спільного бюджету не мали, житлом позивачка не цікавилася.

У справі № 588/350/15-ц позивач звернувся із позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільним сумісним та його поділ. Позивач зазначала, що проживала з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу, та в цей період сторони придбали автомобіль за рахунок спільних коштів. Встановлені фактичні обставини: відповідач перебував у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано; протягом 2013-2014 років відповідач регулярно виїжджав з території України в Російську Федерацію. При зверненні із позовом на підтвердження факту спільного проживання з відповідачем позивач надала фотокартки та посилалась на те, що відповідач у період його тривалої роботи у Російській Федерації, на відкритий на її ім`я банківський рахунок пересилав грошові кошти, якими вона користувалась. Висновок суду касаційної інстанції: факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

У справі № 643/6799/17 позивач звернувся із з позовом до про встановлення факту проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Позивач зазначав, що сторони спільно проживали в будинку його батьків однією сім`єю без реєстрації шлюбу: вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет та спільно вирішували всі побутові проблеми. Встановлені фактичні обставини: у спірний період відповідач проживала в гуртожитку; позивач проживав разом з батьками; у жовтні 2009 року відповідач придбала квартиру; шлюб між сторонами зареєстровано 29 грудня 2009 року. У спірній квартирі позивача зареєстровано 28 жовтня 2015 року. Висновок суду касаційної інстанції: до реєстрації шлюбу, а саме до 29 грудня 2009 року сторони не вели спільного господарства, не мали спільного сімейного бюджету та спільно не вирішували побутові проблеми. Доказів проживання однією сім`єю, спрямованого на довготривалі відносини в спірний період, крім своїх пояснень та пояснень свідка, яка є його сестрою, позивачем не надано.

У справі № 6-801цс16 позивач звернувся із позовом до відповідача про поділ спільного майна подружжя. Встановлені фактичні обставини: сторони з 07 червня 2006 року по 24 січня 2012 року перебували в зареєстрованому шлюбі; у цей період відповідач придбав автомобіль. Висновок Верховного Суду України: «застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя».

У справі № 6-1568цс16 позивач звернувся із позовом до відповідача про поділ спільного майна подружжя. Встановлені фактичні обставини: з 25 січня 1992 року до 27 вересня 2006 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі; 18 травня 2002 року відповідач придбав за договором купівлі-продажу житловий будинок. 07 квітня 2012 року відповідач подарувала спірний жилий будинок своїй матері. Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 21 серпня 2013 року, яке набрало законної сили, зазначений договір дарування спірного будинку визнано недійсним. Висновок Верховного Суду України: «у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя».

Таким чином, висновки щодо застосування норм права, які викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15-ц (провадження № 61-30273св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17 (провадження № 61-1623св19), постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16, постанові Верховного Суду України від 07 грудня 2016 року у справі № 6-1568цс16 та на які посилалася особа у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними, до правовідносин, в справі, що переглядається.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

У касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що під час судового розгляду було досліджено докази на підтвердження факту спільного проживання позивача та відповідача однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з травня місяця 2015 року по січень 2017 року, зокрема, документальні та свідчення свідків, проте суди не надали їм оцінки;

Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

З урахуванням того, що після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України Верховним Судом встановлено, що висновки щодо застосування норми права, які викладені у постановах Верховного Суду та постановах Верховного Суду України та на які посилалася особа у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними, то суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме - застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15-ц (провадження № 61-30273св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17 (провадження № 61-1623св19), постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16, постанові Верховного Суду України від 07 грудня 2016 року у справі № 6-1568цс16. Оскільки суд касаційної інстанції зробив висновок про закриття касаційного провадження з підстав, передбаченою пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, то відсутні підстави для висновку про те, що суд не дослідив зібрані у справі докази згідно пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 260, 396, 400, 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження в справі № 591/2434/18 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 11 січня 2020 року та постанову Сумського апеляційного суду від 14 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання майна особистою власністю.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н. О. Антоненко

М. М. Русинчук