УХВАЛА

01 березня 2021 року

м. Київ

справа №466/291/13

провадження № 61-729ск21

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Калараша А. А., розглянувши касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 березня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року в цивільній праві за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , з участю третьої особи ПАТ «Західно-Український Консорціум» про стягнення заборгованості за кредитними договорами, укладеними в рамках генеральної кредитної угоди,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2013 року Шевченківським районним судом міста Львова одержано позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - АТ «Укрексімбанк») до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за Кредитним договором № 151307К21 від 05 квітня 2007 року та Кредитним договором № 151311К6 від 22 березня 2011 року, укладеним в рамках Генеральної кредитної угоди № 151310N2 від 26 липня 2010 року, в розмірі 4 434 398,10 доларів США та 53 758 215,12 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 27 березня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 березня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість за кредитним договором у розмірі 46 752 526, 90 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У лютому 2021 року АТ «Укрексімбанк» подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 березня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати та закрити провадження у справі.

Вивчивши касаційну скаргу, суд дійшов висновку, що вона не може бути прийнята до розгляду та підлягає залишенню без руху, виходячи з таких підстав.

Право на касаційне оскарження та підстави касаційного оскарження судових рішень визначені положеннями статті 389 ЦПК України.

Цивільний процесуальний закон містить вимоги щодо форми та змісту касаційної скарги, за умови дотримання яких касаційна скарга може бути прийнята судом до розгляду (стаття 392 ЦПК України). Положеннями цієї статті передбачено, що у касаційній скарзі повинні бути зазначені підстави касаційного оскарження.

У даній справі скаржник оскаржує в касаційному порядку судові рішення, право на касаційне оскарження яких передбачене пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України в касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

В обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом першим частини другої статті 389 ЦПК України, скаржник посилається постанови Верховного Суду та порівнює висновки суду апеляційної інстанції з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду.

За правилами пункту першого частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема, за умови якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Диспозиція вищевказаної норми процесуального закону передбачає, що крім іншого скаржнику необхідно вказувати норму права, яку на його думку застосував суд апеляційної інстанції без врахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування саме цієї норми права у подібних правовідносинах.

В мотивувальній частині скаржник не зазначає чітко, в частині застосування якої саме норми права суд апеляційної інстанції не врахував той чи інший правовий висновок Верховного Суду. Мотивувальна частина касаційної скарги містить нормативно-правове обґрунтування, проте, суд не наділений повноваженнями на власний розсуд з контексту скарги вибирати норми права, з застосуванням яких не погоджується скаржник.

Суд касаційної інстанції нагадує скаржнику положення статті 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Верховний Суд роз`яснює скаржнику положення статті 400 ЦПК України, відповідно до якої переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За правилами частини восьмої статті 394 ЦПК України в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються, зокрема, підстава (підстави) відкриття касаційного провадження.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що належне зазначення скаржником підстав для касаційного оскарження є обов`язковою умовою щодо оформлення касаційної скарги, яка необхідна для подальшого вирішення питання про відкриття касаційного провадження та для подальшого розгляду касаційної скарги.

Виконання вищенаведених вимог необхідне для коректного зазначення підстав касаційного оскарження в ухвалі про відкриття касаційного провадження у справі.

Скаржником не виконано в повній мірі вимоги законодавства стосовно зазначення підстав касаційного оскарження, в зв`язку з чим касаційна скарга не відповідає вимогам статті 392 ЦПК України.

Суд касаційної інстанції роз`яснює, що скаржнику для усунення даного недоліку, а також з метою недопущення подвійного тлумачення змісту касаційної скарги, необхідно надати до суду уточнену касаційну скаргу, в якій згрупувати, систематизувати та чітко зазначити підставу(и) касаційного оскарження судових рішень у відповідності до визначеного статтею 389 ЦПК України переліку підстав для касаційного оскарження судових рішень та їх відповідне мотивування.

Тобто, заявнику слід чітко зазначити конкретний (конкретні) пункт (пункти) частини другої статті 389 ЦПК України, який (які) відповідно до змісту касаційної скарги є підставою (підставами) для подачі даної касаційної скарги та відповідне обґрунтування (посилання на норму закону, правові висновки Верховного Суду, висловлені в подібних правовідносинах тощо) з урахуванням вимог цієї ухвали.

Крім того, скаржником в порушення вимог пункту 6 частини другої статті 392 ЦПК України некоректно зазначено клопотання в резолютивній частині касаційної скарги.

Так скаржник просить скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанції та передати справу до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Проте, за таких умов суд апеляційної інстанції буде позбавлений можливості здійснювати свої повноваження щодо перегляду рішення суду першої інстанції, яке на думку скаржника також має бути скасовано на час такого перегляду.

Розглядаючи касаційну скаргу, суд в розумінні статті 13 ЦПК України не може залишити поза увагою клопотання скаржника про скасування рішення суду першої інстанції. За таких підстав скаржнику необхідно викласти резолютивну частину касаційної скарги з урахуванням повноважень судів відповідної інстанції.

За таких підстав касаційна скарга не може бути прийнята судом до розгляду, оскільки скаржником не виконані в повній мірі вимоги статті 392 ЦПК України щодо оформлення касаційної скарги.

За правилами частини другої статті 393 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала

З урахуванням вищенаведеного касаційна скарга підлягає залишенню без руху з наданням строку на усунення вищевказаних недоліків.

Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ :

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 березня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року залишити без руху.

Надати для усунення зазначених вище недоліків строк, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційна скарга вважатиметься неподаною та буде повернута скаржнику.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя А. А. Калараш