Справа № 445/977/19
провадження № 2/445/22/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2021 року Золочівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Бакаїм М. В.

секретаря судового засідання Бездєтко М.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Золочеві Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів позики від 29.11.2012, 26.12.2013 та 23.12.2013, укладених між нею та відповідачками.

Позивачка заявлені позовні вимоги обгрунтовує тим, що приблизно у 2010 році, вона на прохання своєї добре знайомої ОСОБА_4 , після вживання спиртних напоїв у будинку ОСОБА_2 власноручно написала дві боргові розписки під її диктовку, без дат, які як остання запевнила, будуть мати чисто формальний характер про те, що ніби-то ОСОБА_2 та її дочка ОСОБА_5 , у вересні та жовтні 2008 року, уклали з Кредитною спілкою (КС) «Самопоміч» кредитні договори в інтересах ОСОБА_1 , кожна з них отримала за вказаними договорами кредит в сумі по 15 000 грн., які, ніби-то, було передано ОСОБА_1 через ОСОБА_6 . Також зазначила, що як стало їй відомо від ОСОБА_7 до написання боргових розписок, у ОСОБА_2 та її дочки ОСОБА_5 були проблеми з погашенням кредиту за кредитними договорами з КС «Самопоміч», у якій вони отримали кошти, кожна по 15000 грн. Позивачка наголошує, що жодних коштів через ОСОБА_8 вона від ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не отримувала, та, як їй повідомила ОСОБА_2 до написання боргових розписок, що такі їй потрібні в гарантування перед КС «Самопоміч» про повернення боргу, на що позивачка погодилася.

Позивачка вказує, що 29.11.2012 вона написала боргову розписку ОСОБА_2 про те, що позичила у неї 5000 грн. при свідках ОСОБА_9 та її дочці ОСОБА_10 , які зобов`язалася повернути до 01.07.2013. Також вказує, що фактично кошти у ОСОБА_2 в борг в сумі 5000 грн. за вказаною розпискою вона не брала, однак боргову розписку написала згідно з досягнутої з нею, як колишнім працівником Червоненської сільської ради домовленості про оформлення на ОСОБА_1 спадщини на житловий будинок після смерті її чоловіка ОСОБА_11 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки у ОСОБА_1 були проблеми з коштами та вона мала намір поїхати на заробітки, а для представництва її інтересів з питань спадщини, надала ОСОБА_2 довіреність посвідчену 27.11.2012 Червоненською сільською радою. Вказаною сумою коштів ОСОБА_1 мала б розрахуватися з ОСОБА_2 за оформлення на неї права на спадщину на житловий будинок після смерті чоловіка, однак ОСОБА_2 , не вирішила їй вказаного питання, а тому вказує, що борг перед нею у позивачки відсутній.

ОСОБА_1 також зазначає, що у грудні 2013 до неї знову звернулася ОСОБА_2 з проханням для формальності поновити боргові розписки, написані нею без дат, на що позивачка погодилася та повторно написала дві боргові розписки від 23.12.2013 та 26.12.2013 про те, що зобов`язується проводити виплати заборгованості за кредитними договорами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до повної ліквідації заборгованості.

Окрім цього зазначає, що доказом того, що станом на 29.10.2010 вона не отримала жодних коштів від ОСОБА_2 та ОСОБА_3 окрім кредитних договорів, згідно яких вона не є поручителем позичальників, є рішення Бродівського районного суду Львівської області від 29.10.2010 у цивільній справі № 2-383/2010 про стягнення солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та поручителів заборгованості за договорами кредитів.

Позивачка вказує, що 17.03.2016 ОСОБА_2 звернулася з позовом до Золочівського районного суду Львівської області від себе та своєї дочки ОСОБА_12 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитними договорами у сумі 20000 грн. в користь ОСОБА_2 та 15000 грн. в користь ОСОБА_3 . Рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 13.09.2018 позовні вимоги були задоволені частково та стягнуто з неї в користь ОСОБА_2 5000 грн. Дане рішення було оскаржено, та постановою Львівського апеляційного суду від 08.04.2019 було частково задоволено апеляційну скаргу, скасовано рішення першої інстанції та ухвалено нову постанову, за якою стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5000 грн., та на користь ОСОБА_2 і ОСОБА_3 по 15000 грн. кожній, за розписками від 23.12.2013 та 26.12.2013.

Однак, позивачка наголошує, що судом апеляційної інстанції не було прийнято до уваги жодні її доводи, доводи її представника та належні докази, з приводу того, що між нею та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 не відбувся прийом-передача коштів за наданими нею борговими розписками.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Кравчук З.В. подав відзив на позовну заяву, в якому вказав, що позивачкою подано позов із пропуском позовної давності, а тому просив застосувати такий строк та відмовити у позові. Рішенням Львівського апеляційного суду від 08.04.2013 ухвалено постанову, якою скасовано рішення Золочівського районного суду від 13.09.2018 та ухвалено нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено частково, зокрема вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5000 грн. та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 15000 грн. на кожну, заборгованості за розписками від 23.12.2013 та 26.12.2013. Вказує, що питань про визнання недійсним договору позики в цьому суді ОСОБА_1 не ставила, дана постанова виконується.

Позивачка подала відповідь на відзив, доводи якої зводяться до того, що в ході розгляду справи № 445/606/16-ц апеляційним судом не були прийняті жодні її доводи щодо відсутності факту ніби-то передачі їй коштів за договорами позики.

Представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Кравчук З.В. подав відповідь на відзив, у якому вказав, що вважає доводи ОСОБА_1 необгрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. А доводи позивачки про те, що вона писала розписки в стані алкогольного сп`яніння не відповідають дійсності, оскільки жодних доказів в підтвердження цього не надала, договори відповідають вимогам ст.ст. 203, 215 ЦК України, позивачкою цього не спростовано, а тому відсутні правові підстави вважати договори позики недійсними.

В судове засідання позивачка та її представник не з`явилися, представник позивачки подав до суду заяву про завершення розгляду справи без його участі, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити.

В судове засідання відповідачка ОСОБА_2 та її представник адвокат Кравчук З.В. не з`явилися, адвокат подав заяву про проведення засідання без його участі, просив завершити розгляд справи та в задоволенні позовних вимог відмовити за їх необгрунтованістю та недоведеністю.

Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, просила відмовити в задоволенні позову за його безпідставністю та недоведеністю.

Оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без участі сторін та сторонами висловлено свої позиції у справі, суд відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, вважає за можливе заслухати справу на підставі наявних доказів, без фіксування судового засідання звукозаписувальними технічними засобами.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши докази по справі, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, суд приходить до наступного висновку.

Згідно розписки від 29 листопада 2012 року ОСОБА_1 отримала у борг від ОСОБА_2 5000 грн., які зобов`язувалась повернути до 01 липня 2013 року.

23.12.2013 року ОСОБА_1 написала розписку, згідно якої вона зобов`язується проводити виплату заборгованості по кредитній спілці «Самопоміч» громадянам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 згідно договору №ZL від 26.09.2008 року та договору №ZL від 20.10.2008 року, які вона використала на власні потреби, в сумі 500 грн. кожній до повної ліквідації заборгованості.

Крім того, 26.12.2013 року ОСОБА_1 написала розписку про те, що вона зобов`язується проводити виплату заборгованості по кредитній спілці «Самопоміч» громадянам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в сумі 500 грн. кожній до повного погашення заборгованості. Заборгованість зобов`язується погасити повністю до 01 січня 2015 року.

Судом встановлено, що спір щодо заборгованості за розписками, які є предметом даної справи розглядався судами у справі №445/606/16-ц, у якій 08.04.2019 Львівським апеляційним судом ухвалено постанову, якою рішення Золочівського районного суду Львівської області від 13 вересня 2018 року скасовано, ухвалено нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено частково. Так, встановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5000 грн. Також встановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , на кожну з них, по 15000 грн. заборгованості за розписками від 23.12.2013 та 26.12.2013.

При винесенні вказаної постанови Львівський апеляційний суд вважав встановленими наступні фактичні обставини:

Позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 обгрунтовують також рішенням Бродівського районного суду Львівської області від 29 березня 2010 року по справі № 2-380/2010, яким стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_13 , ОСОБА_3 на користь кредитної спілки «Самопоміч» заборгованість за кредитним договором у розмірі 20063, 21 грн., та рішенням цього ж суду від 29 березня 2010 року по справі № 2-383/2010 стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_13 , ОСОБА_3 на користь кредитної спілки «Самопоміч» заборгованість за кредитним договором у розмірі 20690, 00 грн., які позивачі просять стягнути з відповідачки.

На думку колегії Львівського апеляційного суду зазначені вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є безпідставними, і не можуть бути задоволені в повному обсязі, у зв`язку з відсутністю правовідносин між ОСОБА_1 та КС «Самопоміч».

Відповідачка в суді апеляційної інстанції не заперечувала написання нею власноручно та підписання нею розписок від 23.12.2013 та 26.12.2013 про позику у позивачів грошових коштів в розмірі по 15000 грн. у кожного, пояснила їх написання тим, що перебувала у нетверезому стані.

Зі змісту розписок, наданих ОСОБА_1 , написаних і підписаних в присутності сільського голови Червонянської сільської ради В. Іванюк, вбачається, що кошти були отримані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від КС «Самопоміч» за договором №ZL від 26.09.2008 року та договором №ZL від 20.10.2008 року були отримані на її прохання, в її інтересах, були передані їй та використані нею.

Відповідачка ОСОБА_1 позичила у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 15000 грн., про що власноручно написала розписки від 23.12.2013 року та 26.12.2013 року, а також позичила у ОСОБА_2 5000 грн., що підтверджується розпискою від 29.11.2012 року, написання і підписання яких відповідачка не заперечувала, з терміном повернення до 01.01.2015 року, та відповідно до яких борг повинна була сплачувати частинами по 500 грн. кожній до повного погашення заборгованості, однак на час розгляду справи судом позичені кошти не повернула, колегія суддів вважає, що позовна вимога про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , на кожну з них, по 15 000.00 грн. заборгованості за розписками від 23.12.2013 року та 26.12.2013 року, а також стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5000 грн. підлягає до задоволення.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь позивачки ОСОБА_2 5000.00 грн. заборгованості за розпискою 29.11.2012 року, відповідачкою не оскаржувалося.

Положеннями ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Відтак, суд вважає встановленими вказані обставини.

За приписами ч. 4 ст.203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

За змістом ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів встановлені статтями 215, 216 ЦК України.

Правила, встановлені цими нормами, застосовуються в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п`ятої статті 203 ЦК України не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України.

Згідно із статтею 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованими на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Згідно з вимогами статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

18.09.2013 року у справі №6-63 цс 13 Верховний суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

В ході розгляду справи не знайшло свого об`єктивного підтвердження те, що договори позики є недійсним, оскільки суду не надано достатніх та переконливих доказів на спростування укладення договору позики та не одержання коштів від позикодавців, у передбаченому ст.ст. 76, 81 ЦПК України порядку.

Щодо тверджень ОСОБА_1 про те, що доказом того, що вона не отримувала коштів від ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є рішення Бродівського районного суду Львівської області від 29.03.2010 у цивільній справі № 2-383/2010 про стягнення солідарно з ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 та поручителів заборгованості за договорами кредитів, тут суд виходить з обставин встановлених апеляційним судом у цивільній справі № 445/606/16-ц, щодо того, що за рішенням Бродівського районного суду Львівської області від 29 березня 2010 року відсутні правовідносини між ОСОБА_1 та КС "Самопоміч", однак розписки, які є предметом даного спору датовані 29.11.2012, 26.12.2013 та 23.12.2013, тобто вже після винесення вказаного рішення.

Відтак, твердження позивачки про те, що дані договори позики є недійсними та фактично коштів за договорами позики вона не отримувала, суд до уваги не приймає, оскільки ці посилання спростовуються наявними в матеріалах справи доказами та обставинами, встановленими апеляційним судом у цивільній справі № 445/606/16-ц, а інших обставин, з якими закон пов`язує можливість визнання оспорюваного договору недійсним судом в ході розгляду справи встановлено не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Щодо стягнення з відповідачів в користь позивачки судових витрат на правничу допомогу в розмірі 4000 грн., то згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

А тому у стягненні витрат з відповідачів на користь позивачки на професійну правничу допомогу слід відмовити.

Куруючись ст. ст. 1-23, 76-81, 89, 95, 141, 258-259, 263-265, 274-279, 352, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

у х в а л и в :

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики за борговими розписками - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Золочівський районний суд Львівської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складений 24.12.2021

Суддя М. В. Бакаїм