Постанова

Іменем України

17 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 161/2238/18

провадження № 61-12673св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,- ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 лютого 2019 року у складі судді Пушкарчук В. П. та постанову Волинського апеляційного суду від 05 червня 2019 року у складі колегії суддів: Матвійчук Л. В., Бовчалюк З. А., Федонюк С. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_2 , про визнання договору поруки припиненим.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21 серпня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № МЗ-75, відповідно до якого остання отримала у кредит 20 000 доларів США зі сплатою 18 % річних, строком до 21 серпня 2009 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між ним та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», було укладене договір поруки від 21 серпня 2008 року № МЗ-75.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2011 року у справі № 2-6086/11 стягнуто солідарно з нього та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 21 серпня 2008 року № МЗ-75 у розмірі 30 583,73 доларів США. Разом із тим, у рішенні Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 квітня 2010 року у справі № 2-389/10 за позовом ПАТ «КБ «ПриватБанк» до нього та ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави за кредитним договором від 21 серпня 2008 року № МЗ-75 та договором поруки від 21 серпня 2008 року № МЗ-75, заборгованість за вказаним кредитним договором станом на 08 травня 2009 року складала 19 930,44 доларів США.

Враховуючи вищевикладене ОСОБА_1 вважав, що таке різке збільшення розміру заборгованості за кредитним договором пов`язане із збільшенням розміру відсоткової ставки, пені та періоду їх нарахування, що призвело до збільшення обсягу його відповідальності як поручителя, а тому на підставі частини першої статті 559 ЦК України просив визнати припиненим договір поруки від 21 серпня 2008 року № МЗ-75.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 лютого 2019 року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 05 червня 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовано тим, що судовими рішеннями, які набрали законної сили, задоволені вимоги кредитора до поручителя, тому підстав для застосування положень частини першої статті 559 ЦК України немає.

Ухвалюючи вказані судові рішення, суди першої та апеляційної інстанцій посилались на правовий висновок, який викладено у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1199цс16.

Також апеляційним судом зазначено, що вимоги позивача про припинення поруки у зв`язку із укладенням між банком та позичальником договору про внесення змін № 2 до кредитного договору від 20 січня 2014 року, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності поручителя, є передчасними, тому що вимоги до боржника та поручителя про стягнення заборгованості, визначеної вказаним договором, не пред`являлось.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У липні 2019 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 .

Ухвалою Верховного Суду від 17 липня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У серпні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 листопада 2019 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року справу передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 21 січня 2020 року справу повернуто колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду для розгляду касаційної скарги.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що підставою звернення до суду із вказаним позовом було різке збільшення заборгованості, яке пов`язане зі збільшенням відсоткової ставки по основному кредитному договору, а також відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування грошовими коштами, установлення (збільшення розміру) неустойки тощо.

27 листопада 2018 року йому стало відомо про наявність договору про внесення змін до кредитного договору від 21 серпня 2008 року № МЗ-75 від 20 січня 2014 року № 2, яким змінено строк повернення кредитних коштів. Про вказаний договір він дізнався, коли отримав відзив на подану ним до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська скаргу про визнання дій протиправними і неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії.

20 січня 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено вищевказаний договір про внесення змін до кредитного договору, внаслідок підписання якого збільшено розмір кредиту та встановлено додаткові підвищені штрафні санкції.

Вказує, що додатковою угодою від 20 січня 2014 року № 2 встановлено нарахування неустойки за кожен день внаслідок порушення зобов`язань, передбачених пунктами 6.1, 6.2, 6.3 кредитного договору, яке здійснюється протягом п`ятнадцяти років з дня, коли відповідне зобов`язання повинне було бути виконане позичальником. Також збільшено позовну давність за кредитним договором до 15 років. Зазначеною угодою обумовлено укладення договору поруки від 20 січня 2014 року № МЗ-75DP, який він не укладав. Встановлено дату остаточного погашення заборгованості за кредитним договором 19 січня 2021 року замість 20 серпня 2009 року.

Зазначає, що він не надавав згоди на збільшення обсягу своєї відповідальності, жодних змін до укладеного з ним договору поруки не вносилось і ніяких додаткових угод він не підписував.

Таким чином, кредитор без згоди поручителя змінив умови основного зобов`язання, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності, що є підставою для припинення поруки.

Окрім того, апеляційний суд прийняв постанову від 05 червня 2019 року без огляду та вивчення матеріалів кредитної справи у повному обсязі, оскільки відповідач не надав їх суду.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У серпні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив ПАТ КБ «ПриватБанк» на касаційну скаргу, у якому зазначено, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновки судів не спростовують.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

21 серпня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № М3-75, згідно з яким останній було надано кредит у розмірі 20 000 доларів США під 18 % річних з кінцевим терміном повернення не пізніше 20 серпня 2009 року.

Відповідно до пункту 7.1 кредитного договору договір набирає чинності з моменту підписання даного договору обома сторонами і діє в обсязі перерахованих коштів до повного виконання зобов'язань сторонами за даним договором.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений договір поруки від 20 серпня 2008 року № М3-75.

Пунктом 11 вказаного договору поруки передбачено, що він вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 квітня 2010 року у справі № 2-5645/09 (2-389/10) задоволено позов ЗАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про звернення стягнення.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 21 серпня 2008 року № М3-75 у розмірі 153 863 грн звернуто стягнення на предмет застави, що належить на праві власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Вказане судове рішення набрало законної сили.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі № 2-6086/2011 (2-14148/2010) від 07 лютого 2011 року задоволений позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус», ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, у тому числі за кредитним договором від 21 серпня 2008 року М3-75 у розмірі 241 717 грн 30 коп. Вказане судове рішення набрало законної сили.

20 січня 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір про внесення змін № 2 до кредитного договору від 21 серпня 2008 року № МЗ-75.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 підлягає залишенню без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (частина третя статті 509 ЦК України, пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно з частинами першою та другою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Отже, порука є спеціальним додатковим майновим заходом впливу, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.

Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша та друга статті 553 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється, зокрема у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення, розстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом.

За правилами частин четвертої, сьомої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, врахувавши обставини, встановлені рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 квітня 2010 року у справі № 2-389/10 та рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2011 року у справі № 2-6086/11, які у силу положень частини четвертої статті 82 ЦПК України мають преюдиційне значення, дійшов правильного та обґрунтованого рішення, що вимоги про визнання припиненим зобов`язання за договором поруки не підлягають задоволенню, оскільки порука не може бути припинена після ухвалення рішення суду у справі про стягнення заборгованості з боржника та поручителя, адже порука на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки.

Крім того, зазначені висновки узгоджуються з постановою Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) про презумпцію чинності поруки та неможливість її припинення на підставі частини четвертої статті 559 ЦК з огляду на наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, адже таке рішення саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору. Тому, враховуючи правову природу поручительства як додаткового (акцесорного) зобов`язання до основного договору та пряму залежність від його умов, на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене у самому договорі поруки.

Доводи касаційної скарги про те, що 20 січня 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір про внесення змін № 2 до кредитного договору без його згоди й, відповідно, було збільшено обсяг його відповідальності, не можуть бути прийняті судом, оскільки, з урахуванням вищевказаного висновку, такі не мають значення для вирішення справи.

Крім того, судом апеляційної інстанції правомірно зазначено, що позивач у позовній заяві та апеляційній скарзі вказував різні підстави для припинення поруки. Доказів звернення позивача із заявою відповідно до частини третьої статті 49 ЦПК України матеріали справи не містять, а на додаткову угоду № 2 від 21 січня 2014 року почав посилатися після закриття підготовчого провадження у справі.

Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58).

Отже, вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій з дотриманням вимог статей 263-265, 382 ЦПК України повно, всебічно та об`єктивно з`ясували обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, вірно встановили правовідносини, що склалися між сторонами, й обґрунтовано відмовили у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 лютого 2019 року та постанову Волинського апеляційного суду від 05 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович