Дата документу 18.02.2021
Справа № 334/6845/20
Провадження № 2/334/1045/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2021 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Фетісова М.В., за участі секретаря судового засідання Боднар А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Запоріжжі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за заповітом,

встановив:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати за собою право власності на 3/8 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позову зазначила, що вона разом з відповідачкою є рідними сестрами. За життя, їх батьки: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в один день 24.03.2006 разом зробили заповіт на її користь. Заповіти були зроблені, у зв`язку із тим, що у 2004 році позивачка та її колишній чоловік фактично припинили шлюбні відносини та вона мешкала разом із двома дітьми без чоловіка, тому її батьки вирішили допомогти їй у вирішенні житлового питання, оскільки відповідачка та її діти були забезпечені житлом. Згідно заповіту батька № НОМЕР_1 усе його майно, в тому числі всю належну йому частку квартири АДРЕСА_2 заповідав позивачці ОСОБА_5 . У заповіті зазначено, що його текст надруковано нотаріусом з його слів вірно та відповідає його точній волі, до підписання тексту заповіт вголос прочитано, ОСОБА_4 у присутності нотаріуса, особу заповідача встановлено, дієздатність його перевірено. Вказаним заповітом батько скасував раніше складений ним заповіт, посвідчений Другою Запорізькою державною нотаріальною конторою 06.09.1996 за реєстровим № 1 - 1414. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 , після його смерті позивачка отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 та відповідачка - ОСОБА_6 після смерті ОСОБА_4 відмовилися від обов`язкової частки у спадщини на користь ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилася спадщина на іншу 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Позивачка своєчасно звернулася до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Банковської Ю.В. із заявою про прийняття спадщини за заповітом. Відповідачка, як спадкоємиця першої черги у відповідності до ст.1261 ЦК України також звернулася до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Банковської Ю.В. із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті матері ОСОБА_3 , оскільки на час смерті матері була непрацездатною, а відтак мала право на обов`язкову частку у спадщині. Після сплину шестимісячного строку після смерті матері, позивачка звернулася до нотаріуса із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом, але постановою за № 329/02-38 від 07.09.2020 їй було відмовлено у видачі вказаного документу, у зв`язку із тим, що у тексті Заповіту, посвідченого Білик О.В. державним нотаріусом Другої Запорізької державної нотаріальної контори 24.03.2006 за реєстровим номером 1-913 від ОСОБА_3 була виявлена помилка, а саме: в заповіті зазначено: «текст заповіту надруковано нотаріусом з моїх слів та відповідає моїй точній волі, до підписання тексту заповіт вголос прочитано мною, ОСОБА_4 у присутності нотаріуса». Позивачка вважає, що це є суто технічна помилка, яка допущена не щодо змісту Заповіту та волевиявлення заповідача і пов`язана з тим, що одночасно нотаріусом були складені два майже ідентичних Заповіти та перенесенням змісту з одного у другий ОСОБА_7 . Так, у заповіті матері позивачки - ОСОБА_3 зазначено: «на випадок моєї смерті роблю таке розпорядження: усе моє майно, що буде належати мені на день моєї смерті, де б воно не знаходилось і з чого не складалось, а також все те, що я за законом буду мати право, в тому числі всю належну мені частку квартири АДРЕСА_2 я заповідаю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Зміст статей 1241, 1254, частини 2 статті 1307 Цивільного кодексу мені нотаріусом роз`яснено. Цей заповіт складено і підписано о 16 годині 20 хвилин за адресою: місто Запоріжжя, бульвар Вінтера, 12, в двох примірниках, що мають право однакову юридичну силу, один з яких залишається в справах Другої Запорізької державної нотаріальної контори за адресою: місто Запоріжжя, бульвар Вінтера, 12, а другий з Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі видається заповідачу - ОСОБА_3 . Цим заповітом скасовую раніше складений мною заповіт, посвідчений Другою Запорізькою державною нотаріальною конторою 06 вересня 1996 року за реєстровим № 1 - 1413. Української мовою володію в достатньому обсязі для розуміння тесту цього заповіту».

Відповідачка відзив на позов не подала.

Ухвалою суду від 07.12.2020 відкрите провадження по справі, призначене підготовче засідання, за клопотанням позивачки витребувана у Другої запорізької державної нотаріальної контори виписки з реєстру нотаріальних дій за 24.03.2006, що стосуються заповіту, складеного ОСОБА_3 за реєстровим № 1-913, а також заповіту складеного ОСОБА_4 за реєстровим № 1-914; у приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Банковської Ю.В. - копія спадкової справи, що заведена після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . Витребувані докази надані суду 06.01.2021 та 13.01.2021. Ухвалою суду від 19.01.2021 закрите підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду.

Позивачка в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, на задоволенні позову наполягала.

Відповідачка у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, проти задоволення позовних вимог не заперечувала.

Оскільки особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, прийшов до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла(спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Положеннями ст. 1241 ЦК України передбачено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Будь-які обмеження та обтяження, встановлені у заповіті для спадкоємця, який має право на обов`язкову частку у спадщині, дійсні лише щодо тієї частини спадщини, яка перевищує його обов`язкову частку.

Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину.

Частиною 1 ст. 1298 ЦК України встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцем після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

Відповідно до глави 10 п. 4.15 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року за № 296/5 передбачено, що «видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусами після подання оригіналів правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкоємцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна».

Якщо нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 17.07.2003, згідно якого батьками ОСОБА_1 зазначені ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Відповідачка ОСОБА_2 є рідною сестрою позивачки, що підтверджується матеріалами спадкової справи №07/2020, наданої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Банковською Ю.В.

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_3 від 30.11.1995 року, виданого Ленінською районною адміністрацією м. Запоріжжя належала квартира АДРЕСА_2 .

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 звернулися до Другої Запорізької державної нотаріальної контори з метою оформлення заповіту, у зв`язку з чим 24.03.2006 було видано два заповіти, що підтверджується Витягом з реєстру нотаріальних дій за 2006 рік, відповідно до якого 24.03.2006 було зареєстровано заповіт за № 1-913 від імені ОСОБА_3 та заповіт № НОМЕР_1 від імені ОСОБА_4 .

Так, відповідно до заповіту ОСОБА_3 від 24.03.2006, зареєстрованого в реєстрі за №1-913, на випадок своєї смерті, остання заповідала належну їй частку квартири АДРЕСА_2 своїй доньці - ОСОБА_1 .

Згідно заповіту ОСОБА_4 від 24.03.2006, зареєстрованого в реєстрі за №1-914, останній на випадок своєї смерті, заповідав належну йому частку квартири АДРЕСА_2 своїй доньці - ОСОБА_1 .

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 02.06.2010, виданого державним нотаріусом Другої Запорізької державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 2-962.

Відповідно до вказаного свідоцтва, ОСОБА_1 отримала після смерті батька право власності в порядку спадкування за заповітом на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 . Вказане також підтверджується Технічним паспортом на вказану квартиру, копію якого долучено до позову.

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 від 16.12.2019.

Після смерті ОСОБА_3 до складу спадкового майна померлої увійшла 1/2 частин квартири АДРЕСА_2 .

Задля прийняття спадщини, позивачка 05.02.2020 звернулася до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Банковської Юлії Василівни, у зв`язку з чим, 05.02.2020 було заведено спадкову справу за №07/2020.

ОСОБА_2 також 21.02.2020 звернулася до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Банковської Ю.В. з заявою про прийняття спадщини після померлої матері ОСОБА_3 у відповідності до ст.1241 ЦК України, що підтверджується матеріалами спадкової справи №07/2020.

З матеріалів спадкової справи вбачається, що 1/8 частина квартири АДРЕСА_2 належить відповідачці ОСОБА_2 на підставі ст. 1241 ЦК України, а 3/8 належать позивачці ОСОБА_1 .

Під час оформлення спадщини у приватного нотаріуса виявилося, що у заповіті ОСОБА_3 від 24.03.2006, посвідченого Другою Запорізькою державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1-913 було допущено помилку, а саме в заповіті зазначено: «текст заповіту надруковано нотаріусом з моїх слів та відповідає моїй точній волі, до підписання тексту заповіт вголос прочитано мною, ОСОБА_4 у присутності нотаріуса».

В іншій частині тексту по всьому заповіту зазначено, що він складений саме ОСОБА_3 , а не ОСОБА_4 .У зв`язку з вказаним, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Банковська Ю.В. 07.09.2020 прийняла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 329/02-31.

Отже, при складанні ОСОБА_3 24.03.2006 у Другій Запорізькій державній нотаріальній конторі заповіту, зареєстрованого за №1-913, у його шостому абзаці було допущено технічну описку у ПІБ особи, яка склала заповіт, а саме: замість « ОСОБА_3 » помилково зазначено « ОСОБА_4 ».

Зазначена обставина унеможливлює для позивачки оформлення права власності на спадкове майно.

Оформити спадщину у позасудовому порядку після смерті матері позивачка не має можливості у зв`язку з наявністю вищевказаної описки у заповіті від 24.03.2006, складеного ОСОБА_3 на її користь, а тому за вказаних обставин, відновлення порушених прав позивачки (як власника майна) можливо лише в порядку цивільного судочинства, тому позивачка, вимушена звернутись до суду з цим позовом.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього праві чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо («Volovik v. Ukraine», №15123/03, §45, ЄСПЛ, 6.12.2007).

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів («Brumarescu v. Romania», №28342/95, §61, ЄСПЛ, від 28.10.99).

Стаття 1 Першого протоколу до конвенції містить 3 окремі норми: перша, що виражається в 1-му реченні абз.1 та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в 2-му реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в абз.2, визнає право договірних держав серед іншого контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків утручання в право мирного володіння майном, повинні тлумачитись у світлі загального принципу, закладеного 1-ю нормою. Перша та найбільш важлива вимога ст.1 Першого протоколу до конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу в право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності в розумінні конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання держоргану в право на мирне володіння майном повинне забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст.1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти («East West Alliance Limited v. Ukraine», №19336/04, §166 168, ЄСПЛ, від 23.01.2014).

Відповідно до ст. 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Системний аналіз наданих суду письмових доказів по справі дає підстави для висновку, що позивачкою були подані всі належні та допустимі докази в обґрунтування заявлених позовних вимог, а тому заповіт, складений ОСОБА_3 24.03.2006 за реєстровим номером №1-913 було надруковано зі слів саме ОСОБА_3 та відповідає її точній волі, до підписання тексту заповіт вголос прочитано саме ОСОБА_3 у присутності нотаріуса підтверджується записом зробленим у самому Заповіті ОСОБА_8 - державним нотаріусом Другої Запорізької державної нотаріальної контори та її особистим підписом у тексті заповіту, а саме зазначено: «24 березня 2006 року цей заповіт посвідчено мною, ОСОБА_8 , державним нотаріусом Другої Запорізької державної нотаріальної контори. Заповіт записаний мною, нотаріусом, зі слів ОСОБА_3 . Заповіт до підписання прочитаний вголос заповідачем ОСОБА_3 і власноручно підписаний ним у моїй присутності. Особу заповідача встановлено, дієздатність її перевірено. Зареєстровано в реєстрі за № 1-913».

З огляду на вказане, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись ст. 10, 12, 13, 18, 76, 81, 83, 89, 247, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за заповітом задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 3/8 частини квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Відповідачка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_6 .

Суддя: