печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2021 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Ільєвої Т.Г.

при секретарі Ємець Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в спрощеному позовному провадженні цивільну справу №757/11949/20-ц за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про захист прав споживачів,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 позивач звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про захист прав споживачів.

Так, в обґрунтування позову зазначено, що відповідачем було порушенні вимоги ст. 10 Закону України «Про захист справ споживачів», що призвело до порушення прав позивача внаслідок не виконання зобов`язань відповідачем, у зв`язку з чим, ОСОБА_1 був змушений звернутись до суду.

Таким чином, позивач просить суд:

- стягнути з Акціонерного товариства Комерційній банк «ПРИВАТБАНК», на користь ОСОБА_1 пеню в розмірі 3% в день в зв`язку з невиконанням світ-переказу ID:SW:24J312029448 у розмірі 50 000,00 доларів США від 12 березня 2019 року, як відповідальність за неналежне виконання послуг банківською установою, передбачену ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист справ споживачів» - по перерахуванню грошових коштів з рахунку № НОМЕР_1 , відкритого на ім`я ОСОБА_1 в АТ КБ «ПриватБанк» (Столична філія АТ КБ «ПриватБанк», м. Київ, вул. Грушевського, 1-д) на реквізити: CPA YODELEVICH TRAST HA-12P 1/IN FAVOR ОСОБА_1 1/ACC:313020 3/IL/TEL AVIV - пеню за 19 днів невиконання зобов`язання за період з 13 березня 2019 року по 31 березня (включно) 2019 року, що становить 721 434,75 грн.;

- судові витрати покласти на відповідача.

Ухвалою суду від 17.03.2020 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк на усунення виявлених недоліків.

15.04.2020 до суду надійшла заява про усунення недоліків, при вивченні якої встановлено, що вимоги ухвали від 17.03.2020 виконано.

16.04.2020 ухвалою суду було відкрито провадження та призначено до розгляду в загальному позовному провадженні.

10.06.2020 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що 12.03.2019 позивач надав до Банку електронним засобом зв`язку на виконання платіжне доручення на суму 50 000,00 доларів США з перерахування коштів з його власного поточного рахунку № НОМЕР_2 .

Представник звертає увагу, що у 2018 році клієнтом здійснено переказ на суму 459791,09 дол. США власного рахунку Міжнародного інвестиційного банку (Україна) на рахунок в ПриватБанк. Кошти в подальшому перераховувались на власний рахунок за кордон (незначні суми і та на користь інших фізичних осіб. Клієнтом неодноразово були ініційовані платежі на значні суми для переказу на власний рахунок за кордоном (позивач з початку 2019 року неодноразово ініціював платежі за кордон на суму від 100 тис. дол.США).

За результатами здійсненого аналізу валютним контролем банку, відповідно до вимог Положення про порядок здійснення уповноваженими установами аналізу та перевірки документів (інформації) про валютні операції, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 02.01.2019 № 8 (раніше Положення про порядок здійснення банками аналізу та перевірки документів (інформації) про фінансові операції та їх учасників, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15.08.2016 № 369, яке втратило чинність з 07.02.2019 р. та відповідної перевірки. Банк дійшов до висновку, що ініційовані позивачем фінансові операції містять ознаки ризикової, у зв`язку з чим, згідно пункту 6 Положення, у Банку виник обов`язок встановити джерело походження таких коштів.

На підставі викладеного та з метою забезпечення проведення належного аналізу ініційованої фінансової операції, АТ КБ «ПриватБанк» запросив у позивача документи, які б підтвердили джерело походження коштів до розміщення їх на депозитному рахунку у Банку, відповідно до укладеного договору вкладу між Банком та позивачем, оскільки само по собі розміщення власних коштів на депозитах - не з підтвердженням їх легітимного походження, тим більше таке розміщення позивачем коштів на депозитних рахунках було короткостроковим (2,3 місяці).

Проте, позивач не надав підтвердження джерел походження коштів, окрім банківських виписок з переказу коштів з одного банку в інший.

Отже, у зв`язку з ненаданням клієнтом документів, що підтверджують первинне джерело походження коштів (походження коштів до розміщення їх на короткострокових зепозитних вкладах) для здійснення переказу за межі України, Банк правомірно відмовив позивачу у здійсненні операції щодо перерахування коштів.

В зв`язку з наявністю підстав вважати що обслуговування ОСОБА_1 підпадає під ознаки здійснення банком ризикової діяльності, що зазначені у пункті 3.3 постанови Правління Національного банку України від 17.08.2012 №346 та відповідно характер або наслідки фінансових операцій можуть нести реальну або потенційну небезпеку використання Банку з метою легалізації (відмивання походів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму або фінансування розповсюдження зброї масового знищення, позивачу встановлено Банком неприйнятно високий ризик та відповідно ініційовано відмову від підтримання ділових відносин.

Вказане рішення було прийнято Банком, у зв`язку із використанням позивачем рахунків ПриватБанку для транзитних операцій в іноземній валюті у значних розмірах; джерело походження коштів для подальшого переказу за кордоном не встановлено; клієнт з початку 2019 року неодноразово ініціював платежі за кордон на суму від 100 тис. дол. США та більше, проте документи запитані банком для проведення платежів не надавав.

Щодо нарахування пені, представник відповідача вказує, що позивач невірно застосовує норму ч.5 ст.10 ЗУ "Про захист прав споживачів" до правовідносин, які склалися між позивачем та відповідачем, оскільки предметом спору є здійснення переказу грошових коштів.

З врахуванням зазначених підстав, представник відповідача вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки є безпідставними.

14.09.2020 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що позивач не погоджуються з доводами відповідача, оскільки це його кошти, якими він вправі розпоряджатись та інвестувати в трастовому компанію. Окрім цього, позивач стверджує, що він є вигодонабувачем своєї компанії, а посилання відповідача на ризиковість операцій є безпідставною. З врахуванням зазначеного, позивач вважає, що дії відповідача є незаконними та такими, які порушують його права.

28.04.2021 ухвалою суду було закрито підготовче судове засідання та перейдено до розгялду справи по суті.

Представник позивача в судове засідання було подано заяву про розгляд справи за його відсутності, вимоги підтримав.

Представник відповідача в судове засідання було подано заяву про розгляд справи за його відсутності, заперечував щодо задоволення позовних вимог.

Суд, враховуючи позицію учасників процесу, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Так, з матеріалів позовної заяви, судом встановлено, що ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , являється клієнтом АТ КБ «ПриватБанк».

У Кіпрській філії клієнтом АТ КБ «ПриватБанку» ним було відкрито особові банківські рахунки та розрахункові рахунки на фірму, де він є власником і бенефіціаром; обслуговування здійснюється на Кіпрі більше десяти років.

Дана фірма була одним з джерел отримання доходів позивача та джерелом походження коштів позивача, що було відомо банку. Діяльність фірми протягом десяти років здійснюється під контролем та моніторингом Кіпрської філії АТ КБ «ПриватБанк». Ідентифікація особи позивача АТ КБ «ПриватБанком» вперше здійснена у 2009 році.

З 2017 році, ОСОБА_1 став обслуговуватися в Україні, як клієнт, в столичній філії АТ КБ «ПриватБанк», за адресою: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1-г, що на думку позивача він двічі був ідентифікований «ПриватБанком» при відкритті банківських рахунків у місті Києві.

У столичному відділенні Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» протягом 2017-2018 років були відкриті позивачем банківські рахунки фізичної особи (поточні та депозитні рахунки) на підставі поданих анкет-заяв про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк».

08.06.2017 року, ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг.

01.09.2017 року, у АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 було відкрито рахунки для поповнення в іноземних валютах в доларах США (USD): НОМЕР_3 та EURO: НОМЕР_6.

ОСОБА_1 , було відкрито картковий рахунок № НОМЕР_1 згідно Угоди №SAMDNWFC6 від 12.06.2017 року, на який зараховувалися кошти з депозитних рахунків після закінчення строку депозитів або на вимогу вкладника (позивача), проценти за депозитом; по якому здійснювалися розрахункові операції в торговельній мережі, розрахунки в мережі Інтернет, зняття готівки через банкомати і каси банківських установ, а також списання, перерахування коштів згідно поданих власником рахунку платіжних (меморіальних) доручень на банківські рахунки різних отримувачів в банках України та за кордоном.

Також було відкрито депозитний рахунок № НОМЕР_4 на підставі Угоди №SAMDNWFD800 від 19.11.2018 року, де зберігалися грошові кошти позивача. До того часу у АТ КБ «ПриватБанк» також у ОСОБА_1 був інший депозитний рахунок № НОМЕР_5 , на якому обліковувалися грошові кошти позивача, на який зайшли кошти з ПАТ «МТБ Банк» 16 жовтня 2018 року, у розмірі 459 791,09 доларів США.

Протягом 2017-2018 р.р. банк належним чином виконував розпорядження позивача, що до перерахування коштів, зняття готівки зарахування на депозит. У цей період у позивача не виникало ніяких нарікань до Банку з приводу неналежного виконання ним банківських послуг та зобов`язань перед ним, як клієнтом банку.

Однак, наприкінці 2018 року - на початку 2019 року Банк став відмовлятися виконувати розпорядження позивача щодо перерахування коштів на його ж рахунок, відкритий в іноземному банку, за кордон.

12 березня 2019 року, у позивача виникла потреба у перерахуванні коштів з АТ КБ «ПриватБанк» в трастову компанію в Ізраїль.

12 березня 2019 року позивач надав платіжне доручення (ID:SW:24J312029448) в АТ КБ «ПриватБанк» для перерахування коштів у розмірі 50 000,00 (п`ятдесят тисяч ) доларів США з рахунку у АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 на реквізити CPA YODELEVICH TRAST HA-12P 1/IN FAVOR ОСОБА_1 1/ACC:313020 3/IL/TEL AVIV.

Враховуючи те, що на банківських рахунок ОСОБА_1 в наявності знаходилось достатньо коштів для здійснення переказу у вищезазначеній сумі (ID:SW:24J312029448 у розмірі 50 000,00 (п`ятдесят тисяч ) доларів США, у банка не повинно було виконання переказу на вимогу клієнта, 12 березня 2019 року.

Позивач стверджує, що дане розпорядження по перерахуванню коштів не виконане до сьогоднішнього дня, хоча в АТ КБ «ПриватБанк» була в наявності вся сума для здійснення вищезазначеного переказу до початку квітня 2019 року.

Спочатку Банк аргументував зволікання із переказом коштів необхідністю здійснення валютного контролю службою безпеки банку. На вимогу позивачем було надано всі необхідні підтверджуючі документи щодо походження коштів.

Через деякий час після дати надання вищезазначеного доручення, платіжне доручення (ID:SW:24J312029448) було видалено банком з архіву переказів без виконання.

Банком так і не виконано розпоряджання позивача щодо переказу грошових коштів у розмірі 50 000,00 (п`ятдесят тисяч ) доларів США згідно платіжного доручення від 12 березня 2019 року, чим на думку позивача, порушило його інтереси та право на безперешкодне розпорядження своєю власністю (майном) на власний розсуд, у відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України.

Позивач вказує, що зазнав душевних, моральних хвилювань з вини відповідача, у зв`язку з відмовою останнього належно виконувати банківські зобов`язання згідно договору та чинного законодавства України. Права ОСОБА_1 , як споживача банківських послуг, були порушені АТ КБ «ПриватБанк», у період з 12 березня 2019 року по 01 квітня 2019 року через невиконання платіжного доручення у перерахуванні грошових коштів згідно розпорядження позивача на суму 50 000,00 (п`ятдесят тисяч ) доларів США, позивач зазнав також і матеріальної шкоди внаслідок незаконних дій відповідача щодо відмови у виконанні переказу коштів.

Таким чином, відбувся факт того, що АТ КБ «ПриватБанком» здійснено перешкоди у користуванні та розпорядженні позивачем власними коштами на власний розсуд, чим порушено відповідачем ст. 41 Конституції України.

Невиконання АТ КБ «ПриватБанк» розпорядження клієнта ОСОБА_1 по перерахуванню грошових коштів на його ж рахунок - є прямим порушенням Законодавства України (зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів») та порушенням майнових прав та інтересів позивача.

Тому позивач вважає, що Банк повинен понести відповідальність за невиконання доручення по перерахуванню грошових коштів ОСОБА_1 , згідно меморіального доручення (світ-переказ ID:SW:24J312029448) у розмірі 50 000,00 (п`ятдесят тисяч ) доларів США від 12 березня 2019 року.

Таким чином, АТ КБ «ПриватБанк» не виконав своїх обов`язків за договором та згідно чинного законодавства про надання банківських послуг не перерахував грошові кошти позивача з поточного рахунку згідно розпорядження, наданого меморіальним дорученням 12.03.2019 року, чим порушив права позивача як споживача на належу якість банківських послуг.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону №1023-XII споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунку), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 1068 ЦК України банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунку.

Відповідно до ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму чи фінансування розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом. Банк не має права встановлювати заборону на встановлення обтяження, але може встановлювати розумну винагороду.

За положеннями ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Постановою правління Національного банку України № 369 від 15.08.2016 року затверджено Положення про порядок здійснення банками аналізу та перевірки документів (інформації) про фінансові операції та їх учасників (чинного на час виникнення спірних правовідносин, втратило чинність з 07.02.2019 року) (надалі - Положення).

Вказане Положення було розроблене відповідно до Законів України «Про Національний банк України», «Про банки і банківську діяльність» з метою недопущення здійснення банками ризикової діяльності, що загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку та підвищення ефективності управління ризиками, і вимоги Положення поширювалися на банки, відокремлені підрозділи банків, філії іноземних банків.

Відповідно до п. 3.3. Положення, ознаками здійснення банками ризикової діяльності у сфері фінансового моніторингу, зокрема, можуть бути, зокрема,

- проведення клієнтами банку фінансових операцій, що не мають документального підтвердження очевидної економічної доцільності (сенсу) та/або, якщо у банку немає документів (інформації) щодо реальних фінансових можливостей здійснення фінансових операцій клієнтів, або в разі невідповідності фінансових операцій клієнта наявним у банку документам (інформації) щодо фінансового стану та/або змісту діяльності (соціального статусу) клієнта;

- участь банку (надання банком послуг) у проведенні фінансових операцій, характер або наслідки яких дають підстави вважати, що вони можуть бути пов`язані з виведенням капіталів, легалізацією кримінальних доходів, конвертацією (переведенням) безготівкових коштів у готівку, здійсненням фіктивного підприємництва, уникненням оподаткування тощо (зокрема пов`язаних зі зняттям готівкових коштів, переказом коштів за кордон, купівлею-продажем цінних паперів, використанням рахунків осіб не за призначенням тощо);

Згідно з п. 5 Положення аналіз і перевірка документів (інформації) про фінансову операцію (намір здійснення фінансової операції) та її учасників здійснюються працівниками банку, які відповідають за функцію валютного контролю та/або іншим працівниками, на яких покладено обов`язок перевірки документів, що надаються клієнтами банку або іншими особами (у визначених законодавством випадках), до моменту здійснення фінансової операції (наміру здійснення фінансової операції) з урахуванням вимог законодавства України у сфері валютного регулювання та валютного контролю, з метою виявлення ризикової фінансової операції, зокрема, шляхом установлення наявності індикатора(ів) ризикової фінансової операції, наведених у додатку 1 (у тому числі індикатора на власний розсуд банку) та додатку 2 до цього Положення, визначення наявності або відсутності ознак здійснення банком ризикової діяльності наявності або відсутності ознак здійснення банком ризикової діяльності, наявності або відсутності підозр та підстав уважати, що характер або наслідки фінансових операцій можуть нести реальну або потенційну небезпеку інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, та складання висновку відповідно до пункті 12, 13 цього Положення.

Відповідно до п. 7 вказаного Положення аналіз документів у разі виявлення ризикової фінансової операції або наявності індикатора(ів) ризикової операції має уключати такі заходи, зокрема: вивчення суті та мети фінансової операції; установлення відповідності/невідповідності суті фінансової операції змісту діяльності її учасників; установлення наявності/відсутності економічної доцільності (сенсу) фінансової операції та/або інших ознак здійснення ризикової діяльності; установлення достатності/недостатності реальних фінансових можливостей проводити (ініціювати) фінансову операцію на відповідну суму; вивчення інформації про учасників фінансової операції, їх діяльність та ділову репутацію; установлення джерел походження коштів (активів), до яких зокрема може бути віднесено: заробітну плату фізичної особи, дохід, отриманий від реалізації продукції, надані послуги, виконані роботи, продаж майна, отримання спадку, набуття права на скарб; установлення кінцевих бенефіціарних власників учасників фінансової операції, у тому числі відсутність підстав уважати, що вони використовують агентів, номінальних утримувачів (номінальних власників) або посередників з метою приховування кінцевого(их) бенефіціарного(их) власника(ків) контролера(ів).

Згідно з п. 8 Положення якщо до здійснення фінансової операції (наміру здійснення фінансової операції) немає необхідності для проведення аналізу документів (відомостей, у тому числі розміщених у публічних джерелах, зокрема в мережі Інтернет) щодо такої фінансової операції, відомостей про її учасників або ці документи (відомості) не містять достатньої інформації щодо неї (них) та/або у разі виявлення ризикової фінансової операції або наявності індикатора(ів) ризикової фінансової операції, то банк має право витребувати від клієнта (представника клієнта) або інших осіб (у визначених законодавством випадках) додаткові документи (інформацію), перелік яких наведено в додатках 1, 2 до цього Положення (далі - додаткові документи), у визначених банком обсягах та строки. Перелік додаткових документів не є вичерпним та визначається банком з урахуванням суті та мети фінансової операції (намірів здійснення фінансової операції).

У відповідності п. 9 Положення - уповноважена установа під час здійснення додаткового аналізу має право витребувати від суб`єкта валютної операції додаткові документи (інформацію), перелік яких зазначений у додатку до цього Положення (далі - додаткові документи), у визначених уповноваженою установою обсягах та строки. Перелік додаткових документів не є вичерпним. Уповноважена установа самостійно визначає обсяг та перелік додаткових документів за умови забезпечення виконання достатності та адекватності вжитих заходів на виконання вимог пункту 13 цього Положення.

Уповноважена установа має пересвідчитися в чинності (дійсності) додаткових документів та відповідності їх оформлення вимогам законодавства України. Копії додаткових документів, уключаючи перекладені українською мовою, мають бути засвідчені у встановленому законодавством України порядку та можуть надаватися або в паперовому вигляді, або в електронному.

Згідно п. 13 Положення - додатковий аналіз документів (інформації) про валютні операції має уключати такі заходи: установлення суті та мети валютної операції; установлення відповідності/невідповідності суті валютної операції змісту діяльності її учасників: установлення наявності/відсутності економічної доцільності (сенсу) валютної операції: установлення достатності/недостатності реальних фінансових можливостей суб`єкта валютної операції проводити (ініціювати) валютну операцію на відповідну суму; вивчення інформації про учасників валютної операції, їх діяльність та ділову репутацію: установлення джерел походження коштів (активів) суб`єкта валютної операції. Для виконання вимог підпункту 6 пункту 13 цього Положення джерелом походження коштів фізичної особи (уключаючи кошти, що є спільною сумісною власністю подружжя) може бути: заробітна плата та/або інші виплати і винагороди, виплачені (надані) у зв`язку з трудовими відносинами, доходи, отримані від господарської/незалежної професійної діяльності, доходи, отримані від операцій з продажу рухомого та/або нерухомого майна, інвестиційний прибуток, успадковані кошти, набуття права на скарб, інші виплати відповідно до умов цивільно-правових правочинів (договорів); установлення кінцевих бенефіціарних власників учасників валютної операції, уключаючи відсутність підстав уважати, що вони використовують агентів, номінальних утримувачів (номінальних власників) або посередників із метою приховування кінцевих бенефіціарних власників (контролерів).

Згідно з додатком 1 до Положення про порядок здійснення банками аналізу та перевірки документів (інформації) про фінансові операції та їх учасників для здійснення переказу коштів в іноземній валюті фізичною особою на суму, що перевищує еквівалент 150 000,00 грн. за офіційним курсом гривні до іноземних валют, установленим Національним банком України на дату здійснення операції, додатково подаються до банка документи, що підтверджують власні фінансові можливості, джерела походження власних коштів та інших активів особи, наявність, розміщення та/або використання активів клієнта, що дають змогу проводити або ініціювати проведення фінансової операції на відповідну суму.

Також, варто звернути увагу, що Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в України» визначає загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків (далі - платіжні системи) в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб`єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами.

Відповідно до п. 32.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банк, що обслуговує платника, та банк, що обслуговує отримувача, несуть перед платником та отримувачем відповідальність, пов`язану з проведенням переказу, відповідно до цього Закону та умов укладених між ними договорів.

Таким чином, у разі порушення банком строків щодо виконання ним обов`язку здійснити банківську операцію щодо зарахування грошових коштів на валютний рахунок клієнта підлягає застосуванню відповідальність у виді нарахування пені виключно на підставі статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в України», а не на підставі ч. 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до п. 32.2. ст. 32 ЗУ Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" у разі порушення банком, що обслуговує платника, встановлених цим Законом строків виконання доручення клієнта на переказ, цей банк зобов`язаний сплатити платнику пеню у розмірі 0,1 % суми простроченого платежу за кожний день прострочення, шо не може перевищувати 10 % суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Отже, лише у випадку доведення позивачем своїх вимог відносно порушення Банком строків щодо виконання ним обов`язку здійснити банківську операцію щодо зарахування грошових коштів на валютний рахунок позивача, можливе застосування відповідальності у вигляді нарахування пені - виключно на підставі ст. 32 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні".

Аналогічного висновку щодо неможливості застосування ч. 5 ст. 10 ЗУ "Про захист прав споживачів" до спірних правовідносин, дійшов Верховний Суд у постанові від 11.07.2018 р. справа № 470/493/17, «Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суд першої інстанції, з висновкам якого в частині застосування норм матеріального права погодився і апеляційний суд, вищенаведеного не врахували, не звернули увагу на те, що чинним законодавством передбачено правовий механізм та вид відповідальності у разі порушень прав контрагента за договором банківського рахунку, не з`ясували правової природи укладеного між сторонами договору та умови, які становлять його зміст, у зв`язку з чим дійшли помилкового висновку про необхідність застосування приписів пункту 5 частини першої статті 10 Закону України Про захист прав споживачів». Застосування цієї норми закону можливе при вирішення подібного спору за умовами укладення між сторонами договору банківського вкладу, а не договору банківського рахунку.

Тобто, з зазначеного вбачається, що позивач належним чином не обґрунтовує свої вимоги, оскільки останньому було відмовлено в проведені перерахунку коштів, на підставі обставин про які вказав представник відповідача, а тому прямого порушення певних строків не виконання зобов`язання не ґрунтується на доказовій базі. Також варто зауважити, що законодавством передбачено можливість відмови у перерахунку коштів, якщо банк вбачає ознаки ризиковості, про, що було зазначено вище.

Окрім цього, представником відповідача надано копії рішення судів першої та апеляційної інстанцій, з яких вбачається, що судами перевірялись обставини перерахунку коштів з рахунків позивача та вірність рішення банку, які в результаті перевірки зазначених обставин відмовили у вимогах ОСОБА_1 , оскільки надані виписки по рахунку, містить відомості лише щодо проведення операцій по рахунку юридичної особи за певний період часу, проте інформації щодо джерела походження коштів, які знаходяться на депозитному рахунку позивача, до того моменту як вони були перераховані на вказаний власний поточний рахунок, така виписка не містить.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не мо же ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Таким чином, враховуючи, що відповідачем не допущено невиконання платіжного доручення позивача щодо перерахування його коштів з не обєктивних підстав, а тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення пені.

Окрім цього, суд погоджується з доводами відповідача, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення ч. 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки предметом спору є здійснення переказу грошових коштів.

На підставі викладеного та керуючись ст. 1066, 1068, 1074 ЦК України, Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та ст. 12, 13, 81, 141-142, 200, 263-265, 267, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про захист прав споживачів - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, а особою яка була відсутня при проголошенні рішення протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 06.11.2021.

Суддя Т.Г. Ільєва