КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

21 грудня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сліпченка О.І., суддів Сушко Л.П., Гаращенка Д.Р.

за участю секретаря: Пітенко І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м.Києва від 18 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Офіс Генерального прокурора, Державна казначейська служба України, третя особа - Президент України про відшкодування шкоди.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд,-

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася з вищевказаним позовом, який обґрунтований тим, що вона є потерпілою у кримінальному провадженні, досудове розслідування в якому здійснювалося Фастівським ВП Васильківського ВП ГУНП в Київській області.

Крім того, слідчим управлінням прокуратури Київської області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні від 01 квітня 2015 року за ознаками перевищення службових повноважень слідчим слідчого відділу Фастівського МВ ГУ МВС України в Київській області та заступником Фастівського міжрайонного прокурора Київської області під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні.

Вважає, що незаконні дії (бездіяльність) підконтрольних осіб стали можливими саме за бездіяльності Генеральної прокуратури України, що призвело до неналежного досудового розслідування цього кримінального провадження, що, зокрема, проявилось у неодноразовому скасуванні судом постанов прокурора про закриття кримінального провадження.

З урахуванням уточнення позовних вимог, просила стягнути за рахунок державного бюджету на її користь матеріальну шкоду у сумі 273 253,44 грн. та моральну шкоду у розмірі 1 669 452 грн.

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 18 червня 2021 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 звернулась із апеляційною скаргою, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що Генеральна прокуратура організовує та координує діяльність усіх органів прокуратури з метою забезпечення ефективного виконання функцій прокуратури.

Зазначає, що місцевий суд не звернув увагу на наявність фактів бездіяльності прокурорів, встановлених судовими рішеннями.

Зауважує, що вона неодноразово зверталась до заступників генерального прокурора з приводу контролю за виконання посадовими особами вимог законодавства, а також здійснених порушень, але отримувала формальні відповіді.

Вважає, що позовні вимоги є обґрунтованим та підлягають задоволенню.

Відзиви на апеляційну скаргу не надходили.

У судове засідання належним чином повідомлені учасники справи не з`явились.

У відповідності до вимог статті 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав суду жодних доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому моральної та матеріальної шкоди діями чи бездіяльністю відповідачів, та порушення її конституційних прав і свобод, матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності посадових осіб Генеральної прокуратури України під час розгляду її звернень.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є потерпілою у кримінальному провадженні № 0001068, досудове розслідування в якому здійснювалося СВ Фастівського ВП Васильківського ВП ГУНП в Київській області (колишній Фастівський MB ГУ МВС України в Київській області).

Постановою Фастівської місцевої прокуратури від 25 березня 2016 року кримінальне провадження закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

З матеріалів справи вбачається, що протягом здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001068, внаслідок неодноразового закриття вказаного кримінального провадження (8 постанов про закриття кримінального провадження) Фастівською міжрайонною прокуратурою, які ухвалами Фастівського міськрайонного суду Київської області були скасовані, було визнано бездіяльність посадових осіб Фастівської міжрайонної прокуратури.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до вимог ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень.

Положеннями ч.ч. 2, 7 ст. 1176 ЦК України передбачено, що право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Місцевий суд вірно зазначив, що в матеріалах справи відсутні будь-які фактичні дані, зокрема письмові докази, на підставі яких суд може встановити наявність обставин, що обґрунтовують позовні вимоги про завдання діями відповідачів позивачу матеріальної шкоди.

Апеляційним судом не встановлено обставин, що саме Офіс Генерального прокурора спричинив матеріальну шкоду позивачу, а саме той факт, що на Офіс Генерального прокурора має бути покладений обов`язок, щодо оплати правової допомоги наданої ОСОБА_1 , а також витрат на понесених нею на лікування, пошту та транспорт.

Вищевказаного висновку не спростовано в апеляційній скарзі.

Частиною 1 ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди проводиться у разі, коли незаконні дії органів досудового розслідування, прокуратури, суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок, бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Суд першої інстанції вірно вказав, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факт неправомірних дій цього органу чи його посадових або службових осіб. При цьому, факт неправомірності (незаконності) прийняття неправомірного рішення, вчинення дії чи бездіяльності органу державної влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватись відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має значення для справи про відшкодування шкоди.

Позивач не надав суду жодних доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому моральної шкоди діями чи бездіяльністю відповідачів, та порушення її конституційних прав і свобод відповідачем, та крім того Офіс Генерального прокурора є неналежним відповідачем у даній справі.

Доводи апеляційної скарги не спростовують того, що Офіс Генерального прокурора не здійснював нагляд за додержанням законів під час кримінального провадження, а тому являється неналежним відповідачем у справі.

Посилання на те, що Офіс Генерального прокурора організовує та координує діяльність усіх органів прокуратури, не вказує на те, що саме ним здійснювався нагляд за додержанням законів під час кримінального провадження.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що наявність певних недоліків у процесуальній діяльності посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди.

З урахуванням того, що інші доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позивача наданим в суді першої інстанції, яким суд надав належну оцінку, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи, при цьому враховуючи, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 18 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «21» грудня 2021 року.

Головуючий

Судді: