Постанова

Іменем України

17 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 127/4104/20

провадження № 61-15929св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - державний нотаріус Другої вінницької державної нотаріальної контори Малая Наталія Станіславівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області, у складі судді Іщук Т. П., від 31 липня 2020 року та постанову Вінницького апеляційного суду, у складі колегії суддів: Ковальчука О. В., Панасюка О. С., Шемети Т. М., від 06 жовтня 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до

ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування.

Позовна заява, з урахуванням поданих уточнень, мотивована тим, що

12 жовтня 2018 року ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1 , яка складається із чотирьох житлових кімнат загальною площею 73, 5 кв. м.

У зв`язку із похилим віком та станом здоров`я, маючи статус особи з інвалідністю ІІ групи, потребуючи стороннього догляду, вона запропонувала проживати разом з нею у вказаній квартирі та здійснювати за нею догляд своєму онуку - ОСОБА_2 , який висунув вимогу, що буде здійснювати її довічне утримання за умови нотаріального оформлення квартири на нього.

18 жовтня 2019 року між сторонами було укладено договір дарування вказаної квартири, однак позивач мала на меті укласти саме договір довічного утримання і внаслідок безпорадного стану, похилого віку та стану здоров`я, помилилась щодо правової природи укладеного правочину. Її воля не була спрямована на безоплатне відчуження квартири, а вона бажала від набувача квартири отримати догляд та допомогу по господарству (фізичну і матеріальну). Іншого житла вона не має, умови оскаржуваного правочину не виконані, зокрема вона досі проживає в спірній квартирі та несе витрати по її утриманню.

З урахуванням викладеного та положень статей 203, 215, 216, 229 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ОСОБА_1 просила суд:

- визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 18 жовтня

2019 року між нею та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Другої Вінницької державної нотаріальної контори Малою Н. С. та зареєстрований в реєстрі за № 2-1903;

- повернути сторони недійсного правочину в первісний стан, скасувавши державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 та поновивши державну реєстрацію права власності на вказане майно за нею.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 31 липня

2020 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не доведено, а судом не встановлено наявності помилки з боку позивача під час укладання оспорюваного правочину.

Судом враховано, що на день укладання оспорюваного правочину позивачу виповнилось 79 років, а інвалідність ОСОБА_4 встановлена задовго до укладення договору дарування. Сама по собі наявність у ОСОБА_1 загального захворювання не свідчить про її потребу у догляді та сторонній допомозі. Продовження проживання ОСОБА_1 в спірній квартирі після укладання оспорюваного правочину, суд пов`язував з наявністю між сторонами родинних відносин.

Також суд послався на те, що до моменту підписання оспорюваного договору дарування нотаріус встановила дійсність намірів сторін та відсутність заперечень щодо умов договору, роз`яснила вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків укладення саме договору дарування, про що свідчить особиста письмова заява ОСОБА_5 , написана нею за десять днів до укладення оспорюваного правочину.

Суд апеляційної інстанції, погодившись з висновками місцевого суду, додатково врахував, що у спірній квартирі, після укладення договору дарування зареєстровані члени сім`ї відповідача, який, несе витрати по утриманню житла. При цьому матеріали справи не містять доказів, що позивач, яка зареєстрована та фактично проживає в цій квартирі має

будь-які перешкоди у користуванні житлом.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

28 жовтня 2020 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 липня 2020 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила оскаржені судові рішення скасувати, ухваливши при цьому нове рішення про задоволення її позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі № 127/4104/20 та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

У січні 2021 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 11 лютого 2021 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, ухвалюючи оскаржувані рішення, не врахували висновки щодо застосування норм права викладені у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц та постанові Верховного Суду України

від 21 жовтня 2015 року в справі № 6-202цс15.

Заявник вважає, що її вік та встановлена інвалідність свідчить про потребу в догляді та сторонній допомозі. Наголошує на тому, що не мала наміру дарувати належну їй квартиру відповідачу. Звертає увагу касаційного суду, що спірна квартира є її єдиним житлом, в той час як відповідач у власності має дві інші квартири.

Вказує, що суд апеляційної інстанції в обґрунтування своїх висновків безпідставно посилається на показання свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які визнані судом першої інстанції недопустимими. Суди попередніх інстанцій залишили поза увагою докази її звернення до поліції щодо протиправних дій відповідача, який застосувавши заходи фізичного впливу та висловлюючи на її адресу образи, насильно виштовхував зі спірної квартири. Особовий рахунок на спірну квартиру відкритий на її ім`я, а грошові кошти за оренду квартири, які сплачували наймачі були використані на оплату комунальних послуг.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

В січні 2021 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржених судових рішень, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області

від 31 липня 2020 року та постанову Вінницького апеляційного суду

від 06 жовтня 2020 року залишити без змін.

Вказує, що ОСОБА_1 не помилялась при укладення оспорюваного правочину, оскільки сама вирішила подарувати йому квартиру, що неодноразово обговорювалось у сімейному колі. При цьому він як онук позивачки не має жодного наміру виселяти бабу із квартири де вона зареєстрована та проживає.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є особою з інвалідністю ІІ групи за загальним захворюванням.

ОСОБА_2 є онуком ОСОБА_1 .

На підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 12 жовтня 2018 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Родіоновою Н. В. та зареєстрованого в реєстрі за № 2449, квартира АДРЕСА_1 на праві власності належала ОСОБА_1

18 жовтня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори Малою Н. С. та зареєстрований в реєстрі за № 2-1903 (далі - договорі дарування), відповідно до пункту 1 якого ОСОБА_1 передала безоплатно у власність (подарувала), а ОСОБА_2 прийняв в дар квартиру АДРЕСА_1 .

Вказану нерухомість дарувальником передано, а обдаровуваним прийнято до підписання цього договору (пункт 5 договору дарування).

В пункті 7 договору дарування викладено застереження, згідно якого дарувальник та обдарований однаково розуміючи значення і умови цього договору та його правові наслідки, підтвердили дійсність намірів при його укладанні, а також, що він не приховує інший правочин і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки, які обумовлені цим договором; стверджували, що не обмежені в праві укладати правочин та не визнані в установленому порядку недієздатними (повністю або частково).

Дарувальнику роз`яснено, що за своє природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдарованого вчинення на свою користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру (пункт 9 договору дарування).

В документах, що стали підставою для укладання оспорюваного договору, які витребувані судом в Другій вінницькій державній нотаріальній конторі, наявна власноручно написана ОСОБА_1 заява від 08 жовтня 2019 року наступного змісту: «Я ОСОБА_1 дарую своєму онуку ОСОБА_2 квартиру за адресою:

АДРЕСА_1 ».

В квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 із 05 листопада 2018 року; ОСОБА_7 (дружина відповідача) із 02 листопада 2019 року; ОСОБА_8 (малолітній син відповідача) із 02 листопада 2019 року.

Апеляційним судом також встановлено, що у період з листопада 2019 року по березень 2020 року вартість житлово-комунальних послуг, наданих за адресою: АДРЕСА_1 сплачував ОСОБА_2 .

Допитана судом першої інстанції свідок ОСОБА_6 (дочка позивача та мати відповідача) пояснила, що з ОСОБА_1 періодично виникають напружені стосунки, з огляду на її характер та похилий вік. При цьому позивач висловлювала бажання, щоб з нею проживав хтось із родичів. Вона та її рідна сестра ОСОБА_9 (старша дочка позивача) не мали такої можливості за сімейними обставинами, тому це було запропоновано відповідачеві, який, разом із своєю родиною, погодився переїхати до баби. Позивач неодноразово відвідувала різних нотаріусів для консультацій щодо розпорядження своєю квартирою. Зі слів сина, їй відомі обставини укладення 18 жовтня 2019 року договору дарування квартири, які згодом підтвердила і позивач. Наразі ОСОБА_1 позивач змінила свою думку і хоче повернути квартиру. Свідок вказувала, що мати хоча і є особою з інвалідністю, натомість дуже добре розуміє значення своїх дій, знає де знаходяться нотаріуси, адвокати та відвідувала їх як перед укладанням договору, так і після цього. Вважає, що мати хоча і є людиною похилого віку, однак не потребує сторонньої допомоги, регулярно відвідує магазини, лікарні, аптеки, готує собі їжу.

Свідок ОСОБА_7 (дружина відповідача) пояснила суду, що баба запропонувала їм переїхати проживати до неї. Спочатку позивач повідомила, що має бажання подарувати частину квартири, збирала необхідні документи, відвідувала нотаріусів та згодом уклала договір дарування всієї квартири. Після укладення договору ОСОБА_1 змінила своє ставлення, створювала конфлікти, почала викликати поліцію, а коли дізналась, що свідок продала свою квартиру, то стала попросити, що б їй дали хоча б 10 000 доларів США.

Свідок ОСОБА_9 (дочка позивача) пояснила, що про дарування квартири їй відомо як зі слів позивача, так і зі слів відповідача, це питання неодноразово обговорювалося з позивачкою, вона постійно телефонує матері, їй відомо і про збір нею документів, в тому числі виготовлення дублікату правовстановлюючого документу на квартиру, і про пошуки нотаріуса. Її мати не потребує стороннього догляду, швидше певної допомоги, вона добре обізнана з видами розпорядження майном. Після продажу дружиною племінника (відповідача) квартири стала виявляти бажання, щоб їй сплатили 10 000 доларів США.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1

частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо:

- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

- судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу (зокрема якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу або якщо суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказі);

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Звертаючись до суду із розглядуваним позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що вона є особою похилого віку та особою з інвалідністю ІІ групи, спірна квартира є її єдиним житлом, договір дарування вчинено нею під впливом помилки, оскільки укладаючи його вона вважала, що укладає з онуком договір довічного утримання.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вказаний висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі

№ 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18).

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина перша статті 717 ЦК України).

Згідно з договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (стаття 744 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав, повинна довести наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення.

Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про недоведеність позивачем того, що на момент укладення оспорюваного договору дарування вона помилялася стосовно правової природи цього правочину. Зміна свого рішення або ставлення до наслідків правочину, після його укладення, не повинні створювати уявлення про наявність помилки на момент укладення оспорюваного правочину.

Відхиляючи доводи заявника про те, що вона укладаючи договір дарування, вважала, що укладає договір довічного утримання, колегія суддів враховує послідовність та цілеспрямованість дій ОСОБА_5 , про які свідчать, як наявні в справі документи так і допитані судом першої інстанції свідки.

Крім того державний нотаріус Другої вінницької державної нотаріальної контори Малая Н. С. в судовому засіданні повідомила, що ОСОБА_1 неодноразово відвідувала консультантів нотаріальної контори з приводу розпорядження належною їй квартирою, для укладення договору прийшла з готовим пакетом документів, позивачу були роз`яснені можливі варіанти розпорядження квартирою, зокрема і шляхом укладання договору довічного утримання, договору дарування, договору дарування частини квартири, складання та посвідчення заповіту тощо. Позивач гарно орієнтувалась у запропонованих варіантах, адже відмовилась від дарування частки квартири, зважаючи на необхідність отримання додаткових технічних документів в БТІ. Договір довічного утримання ОСОБА_1 не влаштовував, адже в такому випадку право власності на квартиру мало перейти до подружжя ОСОБА_2 , а позивачка мала намір передати квартиру саме онуку. Крім того, укладання договору довічного утримання пов`язане зі сплатою значного податку. Позивач 08 жовтня 2019 року власноручно написала заяву про наміри подарувати квартиру онуку, після чого їй був наданий строк для прийняття остаточного рішення. 18 жовтня 2019 року ОСОБА_1 знов з`явилась до нотаріуса та підтвердила своє бажання укласти саме договір дарування квартири онукові ОСОБА_2 , який і був посвідчений в цей день.

Сам по собі факт допиту судом першої інстанції в якості свідків матері та дружини відповідача, не свідчить про те, що їх показання є недопустимим доказом. Свідки були попереджені судом про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань та їх показання підлягають оцінці в сукупності з іншими доказами по справі.

Під час розгляду справи ОСОБА_5 не спростувала у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), не виконала встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, зокрема не довела вчинення правочину під впливом помилки.

Висновки судів зроблені за обставин, встановлених у конкретній справі

та не суперечать висновкам викладеним у постанові Верховного Суду

від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц та постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року в справі № 6-202цс15.

Позивачем не спростовано, що обдарований ( ОСОБА_2 ) вступив у права власника подарованого майна.

Належність відповідачу на праві власності іншого нерухомого майна не впливає на обсяг прав сторін оспорюваного правочину.

Наявний в справі лист Лівобережного відділення поліції Вінницького відділу поліції від 21 грудня 2019 року не підтверджує застосування відповідачем будь-якого насильства до ОСОБА_1 , натомість містить посилання на те, що працівниками поліції в ході розгляду матеріалів за зверненням

ОСОБА_1 було встановлено, що між нею та її онуком виникло спірне питання з приводу квартири, яке носить цивільно-правовий характер та яке рекомендовано вирішити шляхом взаєморозуміння або в судовому порядку.

За таких обставин суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав, передбачених статтею 229 ЦК України, для визнання договору дарування недійсним.

Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду є вмотивованими та містять відповідні висновки щодо оцінки доказів, в межах підстав та предмету позову.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення ЄСПЛ у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Верховний Суд з огляду на презумпцію правомірності правочину, не спростовану позивачем у справі, та принцип свободи договору, встановив, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені із правильним застосуванням норм матеріального права та без порушення норм процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Обставини, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення у цій справі підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Враховуючи наведене, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін.

Підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 липня

2020 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 06 жовтня

2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Є. В. Синельников О. В. Білоконь Н. Ю. Сакара С. Ф. Хопта В. В. Шипович