УХВАЛА

08 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 663/3629/19

провадження № 61-8579св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Міністерство інфраструктури України, Державне підприємство «Адміністрація морських портів України»,

треті особи: Міністр інфраструктури України Криклій Владислав Артурович, Профспілкова організація Скадовського морського порту,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 19 січня 2021 року, ухвалене у складі судді Пухальського С. В., та постанову Херсонського апеляційного суду

від 21 квітня 2021 року, прийняту у складі колегії суддів: Радченка С. В., Вейтас І. В., Склярської І. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства інфраструктури України, Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (далі - ДП АМПУ) про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовну заяву мотивував тим, що наказом виконуючого обов`язки Міністра інфраструктури України від 23 червня 2017 року його призначено на посаду начальника Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (далі - Миколаївська філія ДП АМПУ) за переведенням із відповідної посади начальника Скадовської філії ДП АМПУ. Позивач стверджував, що наказ про призначення його начальником Миколаївської філії не визначав строку, на який його було призначено.

Наказом Міністра інфраструктури України від 17 жовтня 2019 року № 15-Ос, з урахуванням наказу від 31 жовтня 2019 року № 25-Ос про внесення змін до попереднього наказу, його звільнено з посади начальника Миколаївської філії ДП АМПУ 28 жовтня 2019 року у зв`язку із припиненням повноважень посадової особи, відповідно до пункту 5 частини першої статті 41 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Позивач посилався на те, що звільнення на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України не може бути до нього застосовано, оскільки він не є посадовою особою у розумінні положень вказаної норми трудового права, а тому його звільнення є незаконним.

ОСОБА_1 просив суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ Міністерства інфраструктури України від 17 жовтня 2019 року № 15-Ос «Про керівника Миколаївської філії ДП АМПУ»;

- визнати незаконним та скасувати наказ Міністерства інфраструктури України від 31 жовтня 2019 року № 25-Ос «Про внесення змін до наказу Міністерства інфраструктури України від 17 жовтня 2019 року № 15-Ос»;

- поновити його на роботі на посаді начальника Миколаївської філії ДП АМПУ;

- стягнути з ДП АМПУ на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 19 січня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Херсонського апеляційного суду від 21 квітня 2021 року, з урахуванням ухвали Херсонського апеляційного суду від 05 травня

2021 року про виправлення описки, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 19 січня 2021 року залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що статутом

ДП АМПУ посаду начальника Миколаївської філії як керівника відокремленого підрозділу віднесено до посадових осіб. Посада, яку займав ОСОБА_1 , згідно з Положенням про Миколаївську філію ДП АМПУ, пов`язана з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов`язків щодо управління Миколаївською філією ДП АМПУ (адміністрацією Миколаївського морського порту), тому дійшов висновку про те, що позивач належить до категорії посадових осіб, на яких поширювалась дія пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що на підставі подання голови ДП АМПУ, Міністерство інфраструктури України, як уповноважений орган управління наділений повноваженнями з прийому/звільнення працівників такої категорії, прийняло правомірне рішення про звільнення

ОСОБА_1 із займаної посади начальника Миколаївської філії ДП АМПУ, що оформлено відповідним наказом. Тому відсутні підстави для задоволення позову про визнання звільнення незаконним та поновлення позивача на роботі і, як наслідок, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При цьому суд апеляційної інстанції у своїй постанові послався на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 487/2178/19 (провадження № 61-9626св20).

Спростовуючи доводи апеляційної скарги щодо необхідності застосування до спірних правовідносин висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 683/351/16-ц (провадження № 14-113цс20), суд апеляційної інстанції вказав, що фактичні обставини зазначеної справи відрізняються від обставин цієї справи, зокрема, у справах різний суб`єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин. Так, у справі №683/351/16- ц підставою для звернення особи з позовом було визнання незаконним рішення зборів товариства про звільнення з посади голови правління товариства, і Верховний Суд зробив висновок про те, що можливість уповноваженого органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу міститься не в приписах КЗпП України, а у статті 99 ЦК України, тобто не є предметом регулювання трудового права. Натомість у справі № 663/3629/19 відсутній будь-який корпоративний спір щодо припинення повноважень та звільнення позивача, який потрібно розглядати в порядку господарського судочинства, позивач звільнений з посади начальника (одноособового керівника) філії уповноваженим на це органом управління Державного підприємства - Міністерством інфраструктури України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Скадовського районного суду Херсонської області

від 19 січня 2021 року та постанову Херсонського апеляційного суду

від 21 квітня 2021 року, ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог. Стягнути судові витрати, які складаються з витрат зі сплати судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

26 травня 2021 року ухвалою Верховного Суду у складі судді

Коломієць Г. В. касаційну скаргу залишено без руху, надано час на усунення недоліків.

30 червня 2021 року ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д., відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою, витребувано цивільну справі зі Скадовського районного суду Херсонської області.

У липні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

06 жовтня 2021 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів, у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди надали неправильну оцінку наданим доказам та неправильно застосували норми матеріального права.

Заявник стверджує, що він не є тією особою, яка підлягає звільненню за пунктом 5 частини першої статні 41 КЗпП України, оскільки є лише керівником відокремленої філії державного підприємства, яка не є юридичною особою і, відповідно, не є виконавчим органом, і він не є членом Наглядової ради підприємства.

При цьому позивач посилається на практику Верховного Суду, зокрема постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 683/351/16-ц (провадження № 14-113цс20) та ухвалу Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 490/4465/18 (провадження № 14-30цс21) щодо застосування положення пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України до посадових осіб, які не є особами - керівниками підприємства (товариства).

ОСОБА_1 стверджує, що його спір належить до розгляду цивільними, а не господарськими судами, мотивуючи це наступним. Згідно з положенням пункту 15 частини першої статті 2 Закону України «Про акціонерні товариства», частини першої статті 89 Господарського кодексу України (далі - ГК України) дія положень пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України розповсюджується на посадових осіб органів управління господарського товариства. Обіймаючи посаду начальника Миколаївської філії, він не був посадовою особою у розумінні частин другої, третьої статті 65, частини першої статті 89 ГК України, пункту 15 частини першої статті 2 Закону України «Про акціонерні товариства», а є штатним працівником, повноваження якого не могли бути припинені роботодавцем за пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України.

Звертає увагу на ту обставину, що для розірвання трудового договору за пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України, з урахуванням положень частини третьої статті 99 ЦК України, шляхом припинення повноважень посадових осіб з окремими категоріями працівників за певних умов є рішення вищого органу управління або виконавчого органу, що наділений такими повноваженнями. При цьому наголошує на тому, що він не входив до складу Наглядової ради підприємства.

Звільнення інших працівників, які не належать до посадових осіб органів акціонерного товариства, але до кола обов`язків яких, згідно з посадовими обов`язками, входять організаційно-розпорядчі чи адміністративно-господарські функції, здійснюється на підставі наказу виконавчого органу, не за пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України, а з інших правових підстав, передбачених нормами КЗпП України, щодо розірвання трудового договору.

Посилаючись на положення пунктів 6.1.3, 7.2, 7.3, 8.1 статуту ДП АМПУ, пунктів 3.1, 5.2, 5.3 положення про Миколаївську філію ДП АМПУ, заявник стверджує про те, що лише голова ДП АМПУ одноособово керує підприємством та є підзвітним Наглядовій раді, зокрема, його діяльність контролюється шляхом укладення з ним контракту. При цьому начальник філії підпорядкований лише голові правління з виконанням визначеного у нотаріально посвідченій довіреності, виданій на його ім`я.

ОСОБА_1 посилається на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року (провадження

№ 14-113цс20), які підтримав Верховний Суд у постанові від 03 лютого

2021 року у справі № 754/2998/20 (провадження № 61-12529св20), та стверджує, що у цих справах вирішувалося питання поновлення на роботі посадових осіб, які є керівниками підприємства (товариства), чи членом виконавчого органу товариства та звільнені за пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України, яким він, позивач у справі, не є.

При цьому Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що пункт 5 частини першої статті 41 КЗпП України кореспондується з частиною третьою статті 99 ЦК України, а отже, здійснення компетентним органом господарюючого суб`єкта права на усунення від посади відповідно до статті 99 ЦК України можливо в порядку реалізації ним своїх корпоративних прав, у разі якщо інше не передбачено статутом і підставою такого звільнення може бути зазначене посилання на пункт 5 частини першої статті 41 КЗпП України.

ОСОБА_1 звертає увагу на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі № 753/1604/17 (провадження № 61-26664св18), згідно з якими за пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України може бути звільнена лише посадова особа, яка, окрім наділення її організаційно-розпорядчими функціями, повинна ще і бути головою або членом виконавчого органу, головою ревізійної комісії, а у разі створення ради товариства (спостережної ради) - головою чи членом цієї ради, а посадова особа філії не може бути звільнена за цими підставами.

Тому заявник зазначає про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме необхідність відступу від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду

від 09 грудня 2020 року у справі № 487/2178/19 (провадження

№ 61-9626св20) (суддя-доповідач Гулейков І. Ю.).

Крім того, заявник звертає увагу, що у справах, на які сторона відповідача посилалася як на судову практику, яка підлягала врахуванню під час розгляду цієї справи, Верховний Суд встановив, що з позовами про поновлення на посадах (справи № 310/2428/18, № 761/210087/18), звернулися керівники державних підприємств, зокрема Державного підприємства «Бердянський морський торгівельний порт», Державного підприємства «Морський торгівельний порт «Усть-Дунайськ». Тобто, позивачі, які вважали, що їх незаконно звільнено з посад за пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України, були керівниками саме підприємств, які є самостійними юридичними особами, а не філій.

Посилаючись на порушення порядку звільнення, ОСОБА_1 вказує, що його звільнено із займаної посади з порушенням статті 43 КЗпП України, тому він підлягає поновленню на роботі із застосуванням положень частин другої статті 235 КЗпП України, а кошти, виплачені роботодавцем як вихідна допомога, у силу статті 1212 ЦК України поверненню не підлягають.

Доводи осіб, які подали відзив на касаційні скарги

У липні 2021 року ДП АМПУ подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Скадовського районного суду Херсонської області

від 19 січня 2021 року та постанову Херсонського апеляційного суду

від 21 квітня 2021 року - без змін, як такі, що ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального права та без порушень норм процесуального права.

У серпні 2021 року Міністерство інфраструктури України подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 19 січня 2021 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 21 квітня 2021 року - без змін, як такі, що ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального права та без порушень норм процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Наказом виконуючого обов`язки Міністра інфраструктури України Лавренюка Ю. Ф. від 23 червня 2017 року № 71-О, ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Скадовської філії ДП АМПУ 26 червня

2017 року відповідно до пункту 5 частини першої статті 36 КЗпП України (пункт 1 наказу). 27 червня 2017 року ОСОБА_1 призначено на посаду начальника Миколаївської філії ДП АМПУ (пункт 4 наказу).

Наказом Міністра інфраструктури України Криклія В. А. від 17 жовтня

2019 року № 15-Ос, припинено повноваження ОСОБА_1 на посаді начальника Миколаївської філії ДП АМПУ шляхом звільнення його

17 жовтня 2019 року, відповідно до пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України. Підстава: пункт 5 частини першої статті 41 КЗпП України, подання виконуючого обов`язки голови ДП АМПУ від 10 жовтня 2019 року

№ 10-03-06-07/194 .

Наказом Міністра інфраструктури України Криклія В. А. від 31 жовтня

2019 року № 25-Ос внесені зміни до наказу Міністерства інфраструктури України від 17 жовтня 2019 року № 15-Ос, а саме: в пункті 1 наказу слова та цифри «17 жовтня 2019 року» замінено словами та цифрами «28 жовтня 2019 року».

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, в редакції на час подання касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Згідно з частиною шостою статті 403 ЦАПК України справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції, крім випадків, якщо: 1) учасник справи, який оскаржує судове рішення, брав участь у розгляді справи в судах першої чи апеляційної інстанції і не заявляв про порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції; 2) учасник справи, який оскаржує судове рішення, не обґрунтував порушення судом правил предметної чи суб`єктної юрисдикції наявністю судових рішень Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду у справі з подібною підставою та предметом позову у подібних правовідносинах; 3) Велика Палата Верховного Суду вже викладала у своїй постанові висновок щодо питання предметної чи суб`єктної юрисдикції спору у подібних правовідносинах.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та виходячи з її змісту, а також з наявної судової практики різних касаційних судів, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що наявні підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з метою забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики у міжюрисдикційному спорі.

Нормативно-правове обґрунтування

Підставами припинення трудового договору згідно з пунктом 4 частини першої статті 36 КЗпП України є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку припинення повноважень посадових осіб.

Норму частини першої статті 41 КЗпП України доповнено пунктом 5 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» від 13 травня 2014 року № 1255-VII, який набрав чинності 01 червня 2014 року.

Отже, пункт 5 статті 41 КЗпП України встановлює додаткову підставу розірвання трудового договору - «припинення повноважень посадових осіб».

Розірвання трудового договору за пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України можливе за наявності попереднього припинення повноважень посадової особи, тобто рішення вищого органу управління або виконавчого органу, що наділений повноваженнями з прийому/звільнення працівників. Тому для звільнення за вказаною нормою мають бути присутні обставини: звільнений працівник повинен бути посадовою особою товариства та повинно заздалегідь відбутись припинення його повноважень (окреме рішення вищого органу управління), що в наступному є підставою для розірвання з ним трудового договору в порядку, передбаченому чинним законодавством України та статутними документами господарського товариства.

Таким чином, умовою для звільнення працівника, який є посадовою особою, за цією статтею КЗпП України є - припинення повноважень цієї посадової особи. Тобто припинення повноважень має відбуватися відповідно до чинного законодавства та передувати звільненню, оскільки поняття «припинення повноважень» не є тотожним поняттю «звільнення».

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про морські порти» адміністрація морських портів України - державне підприємство, утворене відповідно до законодавства, що забезпечує функціонування морських портів, утримання та використання об`єктів портової інфраструктури державної форми власності, виконання інших покладених на нього завдань безпосередньо і через свої філії, що утворюються в кожному морському порту (адміністрація морського порту).

Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про морські порти» державне регулювання діяльності в морському порту здійснюється Кабінетом Міністрів України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах морського і річкового транспорту, національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади в межах їх повноважень

Згідно з частиною третьою статті 15 Закону України «Про морські порти» голова адміністрації морських портів України призначається на посаду та звільняється з посади центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах морського і річкового транспорту. Керівник адміністрації морського порту (начальник морського порту) призначається на посаду та звільняється з посади центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах морського і річкового транспорту, за поданням голови адміністрації морських портів України. Керівник адміністрації морського порту (начальник морського порту) діє на підставі положення про адміністрацію морського порту, яке затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах морського і річкового транспорту.

Відповідно до статуту ДП «Адміністрація морських портів України» (у редакції від 02 квітня 2018 року № 149), ДП «Адміністрація морських портів України» є державним унітарним, комерційним підприємством, створеним відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України, та входить до сфери управління Міністерства інфраструктури України (пункт 1.1 статуту).

Посадовими особами підприємства є: голова підприємства, заступники голови підприємства, головний бухгалтер підприємства, члени наглядової ради підприємства, керівники структурних підрозділів апарату управління відповідно до організаційної структури, затвердженої головою підприємства за погодженням з уповноваженим органом управління, керівники відокремлених підрозділів підприємства (філій, представництв, відділень та інших відокремлених підрозділів), заступники керівників відокремлених підрозділів підприємства (філій, представництв, відділень та інших відокремлених підрозділів), головні бухгалтери відокремлених підрозділів підприємства (філій, представництв, відділень та інших відокремлених підрозділів) (пункт 7.9 статуту).

Уповноважений орган управління ДП «Адміністрація морських портів України» (яким є Міністерство інфраструктури України) відповідно до покладених на нього завдань, серед іншого, за поданням голови підприємства призначає та звільняє керівників адміністрацій морських портів (начальників морських портів) (пункт 9.1 статуту).

Відповідно до Положення про Миколаївську філію ДП «Адміністрація морських портів України», що міститься в матеріалах справи (далі - Положення про Миколаївську філію), філія діє на підставі цього Положення як філія підприємства, є відокремленим підрозділом ДП «Адміністрація морських портів України», який не має статусу юридичної особи та здійснює від імені цього підприємства частину господарської діяльності (пункти 1.2, 3.1 Положення про Миколаївську філію).

Керівництво філією на принципах єдиноначальства здійснює начальник філії, який призначається на посаду та звільняється з посади уповноваженим органом управління (яким є Міністерство інфраструктури України) за поданням голови ДП «Адміністрація морських портів України» та йому підпорядковується (пункти 5.1, 5.2 Положення про Миколаївську філію).

Начальник Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» на підставі пункту 5.9 Положення про Миколаївську філію у межах повноважень, визначених законодавством України, статутом підприємства, положенням, розпорядчими документами та довіреністю, наданою головою підприємства, зокрема здійснює управління поточною діяльністю філії, несе відповідальність за стан та діяльність філії, забезпечує ефективне використання та збереження майна, закріпленого за філією.

Статутом ДП «Адміністрація морських портів України» начальник його Миколаївської філії, як керівник відокремленого підрозділу ДП «Адміністрація морських портів України», віднесений до посадових осіб, посада, яку обіймав ОСОБА_1 , згідно з Положенням про Миколаївську філію пов`язана з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов`язків щодо управління Миколаївською філією ДП «Адміністрація морських портів України» (адміністрацією Миколаївського морського порту), отже, позивач відноситься до категорії посадових осіб.

Системний аналіз наведених положень нормативних актів дає підстави для висновку про те, що посада начальника морського порту належить до посад виконавчих (керівних) органів юридичної особи, тобто таких, які здійснюють управління юридичною особою, при звільнені яких можливе застосування підстав, передбачених пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що начальник філії ДП «Адміністрації морських портів України» є посадовою особою, прирівняною до керівника юридичної особи, суди помилково врахували висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 487/2178/19 (провадження № 61-96266св20), оскільки начальник морського порту не є посадовою особою і його посада не пов`язана з виконанням організаційно розпорядчих та адміністративно-господарських функцій юридичної особи, тому при звільненні до нього не може застосовуватися положення пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України, а він є найманим працівником, що відповідає судовій практиці, викладеній, зокрема, у постановах Верховного Суду 25 вересня 2019 року у справі № 753/1604/17 (провадження №61-26664св18), від 15 січня 2020 року у справі № 761/21008/18 (провадження № 61-5406св19), від 26 лютого

2020 року у справі № 310/2428/18 (провадження № 61-7945св19).

При цьому суди попередніх інстанцій, виходячи з того, що ОСОБА_1 займав посаду начальника морського порту, констатували, що спір у цій справі не є корпоративним, а підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, з посиланням на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 09 грудня 2020 року у справі № 487/2178/19 (провадження № 61-9626св20).

Не погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій, заявник у своїй касаційній скарзі посилався на неоднакове застосування норм матеріального права та вказував на критерії розмежування справ цивільного судочинства від справ господарського судочинства за суб`єктивним складом учасників та за характером спірних правовідносин з посиланням на висновками, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 683/351/16-ц (провадження № 14-113цс20), та постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 761/21008/18-ц (провадження № 61-5406св19).

Аналізуючи доводи касаційної скарги, судову практику щодо посади начальника філії (відокремленого підрозділу юридичної особи) та розгляду справи за правилами цивільного судочинства, слід звернути увагу на таке.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 вересня 2019 року у справі № 753/1604/17 (провадження № 61-26664св18), на яку як на підставу касаційного оскарження посилався заявник, встановлено, що позивач не був членом наглядової ради чи правління ПАТ «Укрзалізниця», а працював на посаді головного бухгалтера філії «Центр транспортного сервісу «Ліски» ПАТ «Укрзалізниця», яка не є самостійною юридичною особою, його призначення і фактичне звільнення відбулось за рішенням засідання правління, як виконавчого органу товариства, а отже його посада не відноситься до кола суб`єктів трудових правовідносин, до яких може застосовуватись додаткова підстава звільнення, яка передбачена пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України.

Крім того, слід звернути на висновки, викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 лютого 2021 року у справі № 757/43048/16-ц (провадження

№ 61-15449св20) про те, що посада, з якої було звільнено позивача - начальник філії ПАТ «Укрзалізниця», не відноситься до посад, на які розповсюджується дія пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України - припинення повноважень посадової особи, а позивач не є посадовою особою у розумінні Закону України «Про акціонерні товариства».

З урахуванням того, що позивач не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що посада начальника філії віднесена до посадових осіб пов`язаних з організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими обов`язками щодо управління філією, заслуговують на увагу висновки, викладені у постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 753/1150/17 (провадження № 61-12176св18), за якими згідно з положенням про філію «Центр транспортного сервісу «Ліски» ПАТ «Українська залізниця», філія є відокремленим підрозділом ПАТ «Укрзалізниця», який не має статусу юридичної особи та не є органом товариства в розумінні статей 51, 52 статуту ПАТ «Українська залізниця» та пункту 15 статті 2 Закону України «Про акціонерні товариства», який створений для забезпечення функціонування діяльності відповідача і є лише підрозділом юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину функцій господарського підприємства. Вказівка на звільнення «за певних умов» у пункті 5 цієї норми закону такою умовою вказує «припинення повноважень». Тобто, розірвання трудового договору за пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України можливе за наявності попереднього припинення повноважень посадової особи. Отже поняття «розірвання трудового договору з посадовою особою» і «припинення повноважень посадової особи» не є ідентичними. Визнавши наказ про звільнення позивача незаконним, суди дійшли правильного висновку про те, що він підлягає поновленню на роботі, оскільки він не є особою, з якою можна розірвати трудовий договір з підстав, передбачених пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України.

У постанові від 09 грудня 2020 року у справі № 487/2178/19 (провадження № 61-9626св20), з висновками якої не погодився заявник, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що статутом ДП «Адміністрація морських портів України» начальник його Миколаївської філії як керівник відокремленого підрозділу ДП «Адміністрація морських портів України» віднесений до посадових осіб, посада, яку обіймав позивач, згідно з Положенням про Миколаївську філію пов`язана з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов`язків щодо управління Миколаївською філією ДП «Адміністрація морських портів України» (адміністрацією Миколаївського морського порту), отже, позивач відноситься до категорії посадових осіб, на яких поширювалась дія пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України.

Аналогічний висновок у своїй постанові від 24 листопада 2021 року у справі № 766/23107/19 (провадження № 61-18377св20) зробив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, вказавши, що статутом ДП «АМПУ» посада заступника керівника відокремленого підрозділу віднесена до посадових осіб, на які поширюється дія пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України.

Крім того, спростовуючи висновки судів попередніх інстанцій в тій частині, що посада начальника порту прирівнюється до посади керівника ДП «АМПУ», заявник посилався на висновки, викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 січня 2020 року у справі № 761/21008/18 (провадження № 61-5406св19) та постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду суд

від 26 лютого 2020 року у справі № 310/2428/18 (провадження

№ 61-7945св19), та вказував, що позивачі у цих справах не були посадовими особами, які наділені правом господарського відання та розпорядження (як начальник Миколаївської філії), а були керівниками саме підприємств, які є самостійними юридичними особами, і відповідно були самостійними виконавчими органами.

Аналізуючи судову практику застосування норм матеріального права на предмет наявності чи відсутності корпоративного спору щодо припинення повноважень та звільнення позивача - начальника Миколаївської філії

ДП «АМПУ», на яку як на підставу касаційного оскарження посилався заявник, слід вказати таке.

Так у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 683/351/16-ц (провадження № 14-113цс20) встановлено, що позивач працював на посаді голови правління Старокостянтинівського районного споживчого товариства та постановою позачергових зборів уповноважених товариства припинено його повноваження як голови правління та звільнено із займаної посади за пунктом 5 статті 41 КЗпП України, тому дійшов висновку, що вказаний спір необхідно розглядати за правилами господарського судочинства.

Тобто, колегія суддів дійшла висновків про те, що під час розгляду спору щодо розірвання трудового договору (контракту) за пунктом 5 статті 41 КЗпП України матиме значення не наявність підстав для припинення повноважень (звільнення) посадової особи, а дотримання органом управління (загальними зборами, наглядовою радою) передбаченої цивільним законодавством й установчими документами юридичної особи процедури ухвалення рішення про таке припинення. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що для визначення юрисдикції суду для розгляду ініційованого звільненим з посади керівником юридичної особи (її виконавчого органу) спору з цією юридичною особою, її власником (органом, уповноваженим здійснювати від імені власника управління такою особою) про законність звільнення цього керівника (припинення його повноважень або усунення від посади), потрібно враховувати таке: за правилами цивільного судочинства треба розглядати спори, в яких позивач оскаржує законність розірвання з ним трудового договору з підстав, передбачених КЗпП України, крім такого розірвання за пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України (припинення повноважень за частиною третьою статті 99 ЦК України), спір про розірвання з таких підстав підлягає розгляду за правилами господарського судочинства. Аналогічні висновки містить постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 205/4196/18 (провадження 14-670 цс19).

У постанові від 23 лютого 2021 року у справі № 753/17776/19 (провадження № 14-163цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що спірні правовідносини стосувалися відсторонення директора фінансового ТОВ «Репролайф», який є членом виконавчого органу товариства - дирекції, здійснює управління поточною діяльністю товариства після обрання (призначення) на цю посаду рішенням загальних зборів ( керівника структурного підрозділу). Велика Палата Верховного Суду зазначила, що рішення наглядової ради товариства може бути оскаржено в судовому порядку акціонером (учасником) товариства шляхом пред`явлення позову про визнання його недійсним, якщо таке рішення не відповідає вимогам законодавства та порушує права чи законні інтереси учасника (акціонера) товариства. Відповідачем за таким позовом є товариство. При вирішенні спорів, пов`язаних із порядком скликання і роботи наглядової ради товариства, визначенням правомочності її засідання, необхідно застосовувати положення установчих документів товариства. Суди розглянули по суті переважно корпоративний спір, який підлягав розгляду в порядку господарського судочинства.

У постанові від 03 лютого 2021 року у справі № 754/2998/20 (провадження № 61-12529св20) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду звертає увагу на те, що для визначення юрисдикції суду для розгляду ініційованого звільненим з посади керівником юридичної особи (її виконавчого органу) (позивач - начальник Державної установи Держгідрографія») спору з цією юридичною особою, її власником (органом, уповноваженим здійснювати від імені власника управління такою особою) про законність звільнення цього керівника (припинення його повноважень або усунення від посади), слід враховувати таке. За правилами цивільного судочинства треба розглядати спори, в яких позивач оскаржує законність розірвання з ним трудового договору з підстав, передбачених КЗпП України, крім такого розірвання за пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України (припинення повноважень за частиною третьою статті 99 ЦК України).

З огляду на те, що позивач оскаржує його звільнення з посади директора за пунктом за пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України, спір належить розглядати за правилами господарського судочинства.

Крім того, у постанові від 30 вересня 2021 року у справі № 910/8221/21 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду вказав, що у цій справі підставою позову є недотримання відповідачем процедури вирішення питання про відсторонення члена правління від здійснення його повноважень. Позов обґрунтовано нормами статті 99 ЦК України, пункту 5 частини першої статті 41, статті 46 КЗпП України, нормами статуту АТ «Укрзалізниця», Положення про наглядову раду, Закону України «Про Кабінет Міністрів України».

Тобто спір стосувався законності відсторонення члена виконавчого органу товариства від виконання його повноважень та припинення таких повноважень уповноваженим органом відповідно до частини третьої статті 99 ЦК України, з огляду на недотримання вимог законодавства під час прийняття спірних рішень, тому спір у цій частині за своєю правовою природою належить до корпоративних спорів і підлягає вирішенню господарськими судами. Інші позовні вимоги є правовими наслідками прийняття таких рішень уповноваженим органом, тому визначальними у цій справі є саме корпоративні правовідносини.

З огляду на зазначене, Верховний Суд констатував, що цей спір підлягав розгляду в порядку господарського судочинства.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду

від 14 квітня 2021 року у справі № 910/17459/20, застосовуючи критерії розмежування справ між цивільною та господарською юрисдикцією та пославшись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 683/351/16-ц, зазначив, що посилання компетентного органу у рішенні про звільнення на статтю 99 ЦК України, як на підставу звільнення, чи зазначення інших підстав, які передбачені у статуті, може свідчити про реалізацію органом управління своїх корпоративних прав. Зазначення в рішенні про звільнення органу управління кооперативом, на якого поширюються у повному обсязі гарантії трудового законодавства, конкретної підстави, передбаченої КЗпП України, крім посилання на пункт 5 статті 41 КЗпП України, свідчить про цивільну юрисдикцію спору відповідно до вимог статті 15 ЦПК України в редакції, чинній на час звернення позивача до суду, чи статті 19 ЦПК України в чинній редакції.

Матеріалами справи підтверджується, що на підставі наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 27 березня 2014 року

№ 41-п позивач був звільнений з посади заступника голови правління

ПАТ «Державна продовольча-зернова корпорація України» за одноразове грубе порушення трудових обов`язків, згідно пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України. Отже, зазначення Міністерством аграрної політики та продовольства України в якості підстави для звільнення позивача норми пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України свідчить про те, що вказаний спір є трудовим і, відповідно, його вирішення має здійснюватися у порядку цивільного судочинства.

Судова практика дає підстави для висновку, що звільнення з посади керівника юридичної особи (її виконавчого органу) спору з цією юридичною особою, її власником (органом уповноваженим здійснювати від імені власника управління такою особою) про законність звільнення цього керівника (припинення його повноважень або усунення від посади)посадової особи юридичної особи (зокрема і керівника державного підприємства) ( пункт 5 частини першої статті 41 КЗпП України) з 28 березня 2014 року за участю будь-яких юридичних осіб слід розглядати за правилами господарського судочинства.

У справі, яка є предметом касаційного перегляду, колегія суддів вважає, що виходячи з повноважень, які мав начальник Миколаївської філії ДП «АМПУ» (начальник морського порту) на час його звільнення, а саме те, що начальник морського порту здійснював функцію управління філією, а не юридичною особою, тому цей спір належить до юрисдикції цивільного суду.

Велика Палата Верховного Суду не викладала у своїх постановах висновок щодо питання юрисдикції спору у подібних правовідносинах, де питання звільнення за пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України стосувалося керівника філії, а не керівника юридичної особи.

Отже, наявні умови та підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки об`єднана палата не зможе вирішити цю справу, в якій слід дати оцінку, у тому числі щодо юрисдикційності, ухвалених судовими рішенням різних касаційних судів, а також постановам Великої Палати Верховного Суду.

Керуючись статтею 403, частинами першою та четвертою статті 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

Керуючись статтями 260, 403, 404 Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 663/3629/19

за позовом ОСОБА_1 до Міністерства інфраструктури України, Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», третя особа: Міністр інфраструктури України Криклій Владислав Артурович, «Профспілкова організація Скадовського морського порту», про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 19 січня 2021 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 21 квітня 2021 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець