ПОСТАНОВА

Іменем України

20 грудня 2021 року м. Кропивницький

справа № 399/376/21

провадження № 22-ц/4809/1783/21

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Мурашка С. І.

за участю секретаря судового засідання Діманової Н. І.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференцї за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області (суддя Лях М. М.) від 29 вересня 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

28 травня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю.

Позивач посилався на те, що 01 квітня 2003 року він уклав з відповідачкою по справі в усній формі договір безоплатного користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 строком на один місяць. З часу закінчення строку дії договору і до дня пред`явлення позову він продовжує безоплатно користуватися цим майном. 01 травня 2003 року закінчився сплив строку позовної давності можливих вимог щодо квартири.

Своє володіння квартирою він вважає добросовісним, відкритим, безперервним. Будь-яких претензій щодо цього ні від відповідачки, ні від будь-яких інших осіб йому не надходило.

Посилаючись на вказані обставини та норму ч. 3 ст. 344 ЦК України, ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 29 вересня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Таке рішення суд першої інстанції мотивував тим, що позивач не довів наявності необхідних умов, передбачених ст. 344 ЦК України, для задоволення судом його вимог про визнання за ним права власності на квартиру за набувальною давністю, оскільки він на підставі усного договору з відповідачкою, до якої майно перейшло за правом спадкоємства, безоплатно володіє спірним майном, а власник заперечує проти задоволення позову.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

У поданій до суду апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність рішення місцевого суду, просить його скасувати та ухвалити нове, яким визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_2 за набувальною давністю.

Позивач не погодився з висновком суду про відсутність підстав для визнання за ним права власності на майно за набувальною давністю.

Він звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що заволодів квартирою на підставі договору про тимчасове безоплатне користування нею, а після припинення цього договору вісімнадцять років відповідачка вимог до нього про витребування майна не пред`являла. Впродовж цих років він відкрито володів її квартирою, а тому, відповідно до ч. 3 ст. 344 ЦК України, він набув право власності на неї за набувальною давністю і має усі підстави вимагати від суду визнання за ним права власності за давністю свого володіння.

Наявність власника майна не виключає можливості набуття права власності на нього іншою особою за набувальною давністю, а тому сама лише ця обставина не може бути підставою для відмови в позові.

Суд не врахував, що на час пред`явлення позову право власності вже належить позивачу і лише підлягає підтвердженню рішенням суду.

Крім того, він вказує, що в іншій справі за схожих обставин той самий суд ухвалив протилежне за змістом рішення.

Відзив на апеляційну скаргу

На адресу ОСОБА_2 рекомендованим листом суд надіслав копію ухвали про відкриття провадження у справі разом із копією апеляційної скарги та роз`яснив право на відзив, встановив строк його подання до суду до 29 листопада 2021 року. Відповідачці вручено судову кореспонденцію 23 листопада 2021 року, що підтверджується матеріалами справи (а. с. 150). Однак, відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 до суду не надійшов.

Рішення суду першої інстанції відповідачка не оскаржувала.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).

Правові позиції сторін, висловлені в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції

Позивач ОСОБА_1 підтримав свою апеляційну скаргу та надав суду пояснення стосовно обставин справи та неправильних, на його думку, висновків місцевого суду.

Відповідачка ОСОБА_2 повідомлена належним чином про час, дату та місце розгляду справи, але особисто в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила.

Представник відповідачки адвокат Старікова Н. О. у судовому засіданні апеляційну скаргу позивача не визнала, надала усні та письмові пояснення (а. с. 154 156).

Суд першої інстанції встановив такі неоспорювані обставини справи

Власником квартири АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва № НОМЕР_1 про право власності на житло від 20 серпня 2002 року, виданого Онуфріївським районним комбінатом комунальних підприємств, була ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 6, 46, 94).

Відповідно до актового запису про народження № 65 від 20 грудня 1971 року ОСОБА_3 являлася матір`ю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 64).

Після смерті ОСОБА_3 спадщину прийняла її дочка ОСОБА_2 , спадкоємиця першої черги за законом (ст. 529 ЦК УРСР, який діяв на час відкриття спадщини), яка на час смерті спадкодавиці проживала з нею у спірній квартирі та вступила у володіння та управління спадковим майном з часу відкриття спадщини (ст. 548, п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР), від спадщини не відмовилася. Однак, спадкові права на квартиру матері відповідачка не оформила, свідоцтво про право на спадщину не отримала (ст. 560, ст. 561 ЦК УРСР).

Згідно з усною домовленістю між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 позивач безоплатно користується спірною квартирою АДРЕСА_2 .

Відповідно до довідки від 18 червня 2009 року про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , входять такі особи: мати ОСОБА_2 , 1971 року народження, батько ОСОБА_5 , 1971 року народження, син ОСОБА_6 , 2003 року народження, та дочка ОСОБА_7 , 2009 року народження (а. с. 97).

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Предметом розгляду у справі, що переглядає апеляційний суд, є вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на квартиру АДРЕСА_2 за набувальною давністю.

Підставою позову позивач вказав обставини, наведені в ч. 3 ст. 344 ЦК України, яка передбачає можливість набуття права власності на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно через п`ять років з часу спливу позовної давності за умови, якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення.

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється у три роки (ст. 257 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, передбачено, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Так в п. 47 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 Суд вказав таке: «Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник».

Крім того, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 квітня 2020 року по справі № 552/1354/18 та від 20 січня 2021 року по справі № 318/1274/18 вказано: «Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником».

Отже, можна зробити висновок, що наявність у володільця майна певного юридичного титулу унеможливлює застосування давності володіння, як підстави виникнення права власності на нього.

Оскільки позов про право власності за давністю володіння не може пред`являти законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника, то у зв`язку з цим, встановлення власника майна і його волі щодо передачі майна у володіння позивача є обставинами, які мають юридичне значення для правильного вирішення спору у справі про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, і підлягає доведенню під час ухвалення судового рішення.

Суд першої інстанції встановив, що відповідачка ОСОБА_2 успадкувала спірну квартиру після смерті її матері ОСОБА_3 , яка була власником цього майна.

Цю обставину жоден з учасників справи не оспорює, а матеріалами справи підтверджуються наступні факти:

? ОСОБА_8 являлася матір`ю ОСОБА_2 ;

?за життя ОСОБА_8 належало права власності на спірну квартиру;

?після смерті ОСОБА_8 спадщину прийняла її дочка ОСОБА_2 , яка на час відкриття спадщини була зареєстрована і проживала у спірній квартирі разом спадкодавцем і вступила у володіння та управління спадковим майном, від спадщини не відмовлялася.

Суд також встановив, що за усною домовленістю між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 останній безоплатно користується цією квартирою.

При цьому суд не зміг достовірно встановити час з якого спірна квартира знаходиться у володінні та користуванні позивача через відсутність доказів, які б вказували на конкретну дату.

Так позивач посилався на те, що за домовленістю з відповідачкою він набув право користування її квартирою упродовж лише одного місяця, з 01 квітня по 01 травня 2003 року Однак, він не надав суду доказів строковості свого володіння спірною квартирою.

Доказ, на який позивач посилається на підтвердження цієї обставини - це показання допитаного судом свідка ОСОБА_9 , яка не змогла вказати суду точну дату, з якої позивач володіє цим майном. До того ж цей свідок не був очевидцем досягнення між сторонами по справі домовленостей щодо користування відповідачем квартирою, а отже не міг надати суду показання про їх зміст.

Відповідачка не визнала в суді ту обставину, що позивач користується квартирою саме з 01 квітня 2003 року на підставі їх домовленості строком на один місяць.

Вона вказала у відзиві на позовну заяву, що 2001 року і до 2009 року разом з своєю сім`єю проживала у спірній квартирі та на підтвердження цієї обставини надала суду довідку про склад сім`ї від 18 червня 2009 року (а. с. 5, 97). Відповідачка також вказала, що, на її думку, договір між нею і позивачем про користування квартирою є неукладеним так, як вона не оформила свої спадкові права, а отже не мала права на укладення договору.

Враховуючи, що у відзиві на позовну заяву відповідачка не заперечувала наявність досягнутої між нею і позивачем домовленості про користування останнім успадкованою нею квартирою, суд визнав цю обставину встановленою. Проте, за відсутності належних, допустимих, достатніх та переконливих доказів того, що сторони дійшли згоди про конкретний строк користування і щодо цієї обставини між сторонами виник спір, місцевий суд встановив, що позивач користується квартирою безстроково.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з наданою судом першої інстанції оцінкою доказів та висновками суду щодо фактів цій справі. Порушень з боку місцевого суду норм процесуального права під час дослідженння доказів та встановленні обставин, які мають значення для справи, суд апеляційної інстанції не встановив.

Крім того, статтею 260 ЦК УРСР, яка діяла станом на 01 квітня 2003 року (дату, коли за твердженням позивача він уклав з відповідачкою усний договір про користування її квартирою строком на один місяць) було передбачено, що в разі продовження користування майном після закінчення строку договору (найму - суд) при відсутності заперечень з боку наймодавця договір вважається поновленим на невизначений строк і кожна з сторін вправі в будь-який час відмовитись від договору, попередивши про це другу сторону за один місяць.

Схожі за змістом положення містить ст. 764 ЦК України.

Тобто, навіть якби позивач довів, що станом на 01 травня 2003 року строк договору найму квартири сплинув, а він продовжив користуватися нею і відповідачка не висунула йому стосовно цього своїх заперечень, то договір вважався б поновленим на невизначений строк. За відсутності заяв будь-якої зі сторін про відмову від безстрокового договору найму квартири, позивач користувався і продовжує користується спірним майном з волі його власника на підставі досягнутої між ними домовленості, а отже його володіння є титульним.

У зв`язку з цим ні строк позовної давності, ні, відповідно, строк набувальної давності не розпочав свій перебіг, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого і загалом правильного висновку, що відсутні передбачені ч. 3 ст. 344 ЦК України підстави для визнання за позивачем права власності на спірну квартиру за давністю володіння цим майном.

Твердження апеляційної скарги проте, що на час звернення до суду з позовом позивач вже набув право власності на спірне майно через давність володіння цим майном є хибним з огляду на встановлені місцевим судом обставини цієї справи, а також з огляду на положення ч. 5 ст. 11 та ч. 4 ст. 344 ЦК України з яких вбачається, що право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, яким є квартира, набувається за рішенням суду.

Не заслуговує на увагу аргумент позивача щодо протилежної позиції суду в іншій цивільній справі за схожих обставин. По перше, стаття 376 ЦПК України, яка визначає підстави для скасування або зміни рішення суду судом апеляційної інстанції, не передбачає такої підстави, як рішення суду (судді) у будь-якій іншій справі або висловлена ним у будь-який спосіб позиція з юридичного питання. По друге, практика будь-якого суду у вирішенні спорів з часом може розвиватися та змінюватися, а відповідні мотиви мають бути викладені судом у рішенні. Тож цей аргумент позивача є несуттєвим, з урахуванням того, що суд правильно вирішив спір у цій справі.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Аргументи апеляційної скарги відповідача про неправильне застосування судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції, а отже не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Місцевий суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.

Відтак, керуючись ст. 375 ЦПК України апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення суду без змін, як такого що постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Про судові витрати

Згідно з п.п. «в» ч. 4 ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Нормами частин 1, 2, 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на те, що суд першої інстанції в задоволенні позову відмовив, а суд апеляційної інстанції не вбачає підставі для зміни оскаржуваного рішення або його скасування з ухваленням нового рішення, то підставі для перерозподілу судових витрат немає.

Про компенсацію судових витрат в суді апеляційної інстанції сторони заяв до суду не подавали.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 - 384ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Залишити вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 29 вересня 2021 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 грудня 2021 року

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді А. М. Головань

С. І. Мурашко