Провадження № 2/947/2721/21
22.12.2021 року м. Одеса
Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді Літвінової І.А.
секретар судового засідання помічник судді Молодов В.С. (за дорученням головуючого на підставі ч. 3 ст. 66 ЦПК України)
ОСОБА_1 пред`явила позов до ОСОБА_2 та просить визначити місце проживання їх малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з нею, як матір`ю дитини.
В позовній заяві позивач зазначає, що 12 липня 2014 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану у Київському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції за актовим записом № 1147. Від шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_3 . Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 28.10.2020 року шлюб між батьками дитини було розірвано. Після розірвання шлюбу сторони проживають окремо. Дитина залишилася проживати з матір`ю в квартирі, яка належить останній на праві приватної власності. Зазначене помешкання є звичним середовищем для дитини, де для неї створені всі необхідні умови проживання, що дозволяє дитині почувати себе комфортно та затишно. Відповідач зареєстрований та фактично проживає в однокімнатній квартирі разом з батьками інвалідами. Вказане помешкання не облаштовано під потреби дитини. Мати, користуючись своїм законним правом, просить суд визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з нею.
В підготовче засідання сторони не з`явилися.
Відповідач на позов не відізвався.
Третя особа Київська районна адміністрація Одеської міської ради як орган опіки та піклування повідомила, що комісією з питань захисту прав дітей Київської районної адміністрації Одеської міської ради на засіданні 21 жовтня 2021 року було розглянуто проект висновку служби у справах дітей Одеської міської ради від 09.07.2021 № 05/8576 щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . В ході розгляду питання, порушеного гр. ОСОБА_1 , з`ясовано, що батько дитини - ОСОБА_2 , не заперечує проти проживання дитини з матір`ю та надав письмову заяву, у зв`язку з чим третя особа повідомляє про відсутність законодавчих підстав для вирішення питання по суті та прийняття рішення (висновку) органу опіки та піклування щодо доцільності визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 з одним з батьків.
В судове засідання учасники справи не з`явилися.
З боку позивача заяв чи клопотань про відкликання позову не надходило.
З боку відповідача будь-яких заяв з процесуальних питань чи по суті справи до суду не надходило.
Суд постановив ухвалу про проведення розгляду справи в заочному порядку за наявними у справі матеріалами.
Спроможність виховувати дитину позивач підтверджує довідкою з місця роботи, виданою Одеською обласною державною адміністрацією, в якій зазначено, що ОСОБА_1 працює на посаді провідного спеціаліста відділу оборонної роботи управління оборонної роботи та взаємодії з правоохоронними органами Департаменту з питань цивільного захисту з 04 січня 2016 року по теперішній час. Службовою характеристикою ООДА підтверджено, що за період роботи ОСОБА_1 зарекомендувала себе працелюбним, грамотним, ініціативними працівником, з високими маральними та діловими якостями. Повністю вкладається в термін виконання своїх службових обов`язків, уміє організовувати свою роботу, постійно підвищує власну культуру планування, сумлінно відноситься до виконання обов`язків.
Згідно договору про надання послуг її син ОСОБА_4 також відвідує Одеський приватний заклад дошкільної освіти «Центр розвитку дитини «Бі смарт» де проходить дошкільне навчання за відповідною тематикою.
З вищевикладеного можна дійти висновку, що мати займає активну позицію щодо навчання сина, прислуховується до рекомендацій педагогів та має відповідальне ставлення до виконання завдань дитиною.
Суд не має сумніву щодо достовірності цих обставин.
Як передбачає частина перша статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. У частині другій цієї ж статті наголошено, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
За змістом положень частини третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
У частинах 1-3 статті 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року зазначено, що Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
За правилами частини першої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
Як регламентовано частиною першою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Частина друга цієї статті наголошує, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
Пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» містить роз`яснення стосовно того, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст.160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
За приписами частини першої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», - виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистостей дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Місце проживання - це житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово (ч.1 ст.29 ЦК). Кожна особа має право на вільний вибір місця проживання (ч.1 ст.33 Конституції України).
Однак визначення місця проживання дітей має свою специфіку, оскільки діти, як правило, в силу своєї психічної та фізичної незрілості, фактичної нездатності проживати самостійно мають проживати разом зі своїми батьками або з особами, які їх заміняють.
Отже чинне законодавство, встановлює особисте немайнове право батьків визначати місце проживання дитини.
Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за № 789-XII від 27 лютого 1991р., визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
За приписами частин 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
У відповідності до частин 1-3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Положенням частини першої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною першою статті3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відомості, викладені позивачем у заяві підтвердженні письмовими доказами. Суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 є таким, що підлягає задоволенню.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з вимогами ст.ст. 124, 129 Конституції України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.
Відповідно до ст.141 ЦПК України, якщо сторону на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
На підставі викладеного та керуючись, ст.ст. 15-16 ЦК України, ст.ст. 155, 160-162 СК України, ст.ст. 12,13, 76, 81, 89, 258-259, 263-265, 273, 354-355 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Київська районна адміністрація Одеської міської ради як орган опіки та піклування «про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю» - задовольнити.
Визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ).
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня складення рішення.
Днем складення рішення суду є 22 грудня 2021 року.
Учасник справи, якому заочне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Суддя Літвінова І. А.