ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8347/21 Справа № 216/1795/20 Суддя у 1-й інстанції - Кузнецов Р. О. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м. Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 липня 2021 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 22 вересня 2010 року відповідач отримала від нього в борг грошові кошти у розмірі 30000 грн., 21 лютого 2012 року отримала 10000 грн., у 2013 році - 20000 грн., про що складені договори позики.

ОСОБА_4 не виконала взятих на себе зобов`язань щодо повернення грошових коштів, у зв`язку із чим просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договорами позики на загальну суму 77 400 грн. з яких: 60 000 грн. - основна сума боргу, 17 400 грн. - 3 % проценти річних.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 липня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суми боргу за договорами позики: від 22 вересня 2010 року у розмірі 30 000 грн. та 3% річних у розмірі 9 900 грн.; від 21 лютого 2012 року у розмірі 10 000 грн. та 3% річних у розмірі 2 700 грн.; від 25 травня 2013 року у розмірі 20 000 грн. та 3% річних у розмірі 4 800 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вимоги ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позики підтверджені достатніми та допустимими доказами, тому наявні підстави для стягнення заборгованості за договорами позики, з застосуванням положень ст. 625 ЦК України.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про факт виникнення між сторонами грошового зобов`язання, оскільки розписки були складені з метою врегулювання інших правовідносин з приводу користування земельними ділянками. Висновок суду першої інстанції про те, що між сторонами не було досягнуто домовленості щодо строку повернення позики, вважала хибним, оскільки, зі змісту спірних розписок чітко вбачається, що у відповідача виник обов`язок повернення коштів саме з моменту складення розписок. Вважала рішення суду в частині стягнення 3% річних починаючи з моменту складання спірних розписок, є незаконним та необґрунтованим.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 22 вересня 2010 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_3 в борг грошові кошти у розмірі 30 000 грн., які зобов`язувалася повернути, про що власноруч написала розписку (а.с. 45).

Крім того, 21 лютого 2012 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_3 в борг грошові кошти у розмірі 10 000 грн., які зобов`язувалася також повернути, про що власноруч написала розписку (а.с.44).

Також, згідно із розпискою від 25 травня 2013 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_3 в борг грошові кошти у розмірі 20 000 грн., які зобов`язувалася повернути, про що власноруч написала розписку (а.с.43).

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суд повиннен виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, та дійшов обґрунтованого висновку про те, що наявні в матеріалах справи розписки, є документами, які підтверджують факт отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_3 грошових коштів із зобов`язанням їх повернути, яке позичальник не виконала. До того ж, наявність у позивача примірника договору позики, є свідченням прострочення виконання позичальником зобов`язання щодо повернення позики. Зважаючи на доведеність факту неналежного виконання позичальником зобов`язань за договорами позики, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості за договорами позики, з урахуванням положень ст. 625 ЦК України.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_1 про те, що вона не отримувала від ОСОБА_3 грошових коштів не приймаються до уваги, оскільки спростовуються доказами, наявними в матеріалах справи.

Аргументи апеляційної скарги про те, що розписки були укладені з метою врегулювання інших правовідносин сторонами з приводу користування земельними ділянками, що належать останній на праві власності, жодними належними та допустимими доказами не підтверджені.

З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач ігнорував свій обов`язок щодо повернення, отриманих від позивача коштів, а посилання ОСОБА_1 на те, що вона не отримувала в борг кошти від позивача, та в такий спосіб ОСОБА_3 сплачував за користування земельними ділянками, суд визнав необґрунтованими, оскільки жодними належними та достатніми доказами не були підтверджені.

Інші доводи в цілому зводяться до незгоди скаржника з встановленими судом першої інстанції обставинами справи та наданою ним оцінкою доказів.

Таким чином, доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції. Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова