"26" лютого 2021 р.
Справа № 642/1965/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2021 року Ленінський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Проценко Л.Г.,

за участю секретаря Канаєвої К.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів в порядку поділу майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ :

22.03.2019 року ОСОБА_1 , звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів в порядку поділу майна подружжя, в якому, з урахуванням поданої 30.01.2020 року уточненої позовної заяви представника позивача ОСОБА_2 , посилаючись на положення ст.ст.60-70,72 СК України, ст.ст.267, 372 ЦК України та ст.ст.49,82,175,176 ЦПК України, просила визнати поважними причини пропуску строку позовної давності та поновити строк до суду з даним позовом і ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на її користь:

- грошову компенсацію у розмірі 162500 грн. в рахунок Ѕ частини коштів, повернутих відповідачу підприємством Публічне акціонерне товариство «Куряжський Домобудівельний комплекс» (далі по тексту ПАТ «Куряжський Домобудівельний комплекс») на виконання додаткової угоди про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав;

- 263005,89 грн. у якості інфляційного збільшення неповернутих їй коштів;

- судові витрати.

Обґрунтовуючи вказані вимоги, позивач посилалася на те, що під час знаходження у шлюбі з відповідачем, який було укладено 01.02.2009 року, відповідач за їх спільним рішенням уклав з ПАТ Куряжський Домобудівельний комплекс» договір купівлі-продажу майнових прав №2893 від 07.03.3013 року з метою придбання двокімнатної квартири АДРЕСА_1 . На момент укладення цього договору будинок перебував в процесі будівництва.

Виконуючи взяті за умовами договору зобов`язання, відповідач і вона передали товариству 325000 грн. шляхом перерахування коштів через банківську установу на банківський рахунок ПАТ «Куряжський Домобудівельний комплекс».

На початку травня 2013 року шлюбні відносини між ними припинилися, вони перестали мешкати разом та вести спільне господарство.

Вказує, що відповідач з метою ухилення від поділку спільного майна звернувся без її згоди до ПАТ «Куряжський Домобудівельний комплекс» із заявою від 13.05.2013 про розірвання укладеного 07.03.2013 договору купівлі-продажу майнових прав №2893, посилаючись на лікування їх сумісного сина ОСОБА_4 , хоча в дійсності такої потреби на той час не було. Отримавши від ПАТ «Куряжський Домобудівельний комплекс» грошові кошти в сумі 325000 грн., які є спільною власністю подружжя, відповідач витратив їх не на користь сім`ї, а на власні потреби. Підтвердженням цього є той факт, що 19.06.2013 мати відповідач ОСОБА_3 ОСОБА_5 уклала з ТОВ «Куряжський Домобудівельний комплекс» договір купівлі-продажу майнових прав на ту ж саму квартиру і в цей же день внесла в касу підприємства 325000 грн.

17.09.2014 рішенням Ленінського районного суду м.Харкова у цивільній справі №642/4913/14-ц шлюб між ним розірвано, однак добровільно спільне майно не розподілене.

З метою захисту своїх майнових прав вона звернулась 04.06.2015 до Ленінського районного суду м.Харкова із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 і ПАТ «Куряжський Домобудівельний комплекс» про визнання недійсною укладеної відповідачами ОСОБА_3 і ПАТ «Куряжський Домобудівельний комплекс» додаткової угоди від 19.06.2013 про розірвання договору купівлі-продажу майнових права, про витребування у ОСОБА_5 майнових права на квартиру АДРЕСА_1 , про визнання спільною сумісною власністю подружжя однокімнатної квартири АДРЕСА_2 , про поділ цих двох квартир між колишнім подружжям шляхом визнання за нею права власності на Ѕ частину майнових прав на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 і права власності на Ѕ частину однокімнатної квартири АДРЕСА_2 . (справа №642/4903/15).

Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 02.06.2016, залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 01.11.2016, її позовні вимоги були задоволено частково. Суд визнав об`єктом права спільної сумісної власності подружжя однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 і визнав за нею право на Ѕ частину вказаної квартири. У задоволенні інших позовних вимог суд відмовив.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції та ухвалою апеляційного суду про відхилення її апеляційної скарги, позивач звернулася з касаційною скаргою.

Ухвалою Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справа від 25.10.2017р. касаційна скарга ОСОБА_1 задоволена частково. Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 02 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 01 листопада 2016р. в частині вирішення спору щодо позовних вимог про визнання недійсною додаткової угоди №1 від 19.06.2013р. про розірвання договору купівлі - продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 , укладений між ПАТ «Куряжський Домобудівельний комплекс» і ОСОБА_3 , про витребування майнових прав у ОСОБА_5 , а також про визнання за позивачем права власності на Ѕ частину майнових прав на спірну квартиру скасовано, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому суд касаційної інстанції констатував, що грошові кошти у розмірі 325000 грн., які були сплачені ОСОБА_3 згідно договору купівлі-продажу майнових прав №2893 від 07.03.2013, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і підлягають поділу.

Під час повторного розгляду вказаної справи вона уточнювала свої позовні вимоги.

Однак 05.02.2019 Ленінським районним судом м.Харкова було постановлено рішення про відмову у задоволенні її позовних вимог про визнання недійсним додаткової угоди від 19.06.2013, про витребування у ОСОБА_5 майнових прав на квартиру АДРЕСА_3 , про визнання зазначеної квартири спільним майном подружжя та про його поділ шляхом визнання за нею права власності на Ѕ частку майнових прав.

Поряд з цим, в рішенні Ленінського районного суду м.Харкова від 05.02.2019 в черговий раз констатовано, що грошові кошти в сумі 325000 грн., які були передані ОСОБА_3 згідно договору купівлі-продажу майнових прав №2893 від 07.03.2013 в період її перебування з ним у шлюбі, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і підлягають поділу, як спільне майно подружжя.

Посилаючись на ту обставину, що і заявлені нею у 2015 році позовні вимоги про визнання недійсним правочину, про визнання майна об`єктами права спільної сумісної власності подружжя та про поділ майна подружжя, і заявлений у 2019 році позов про стягнення з ОСОБА_3 на її користь грошових коштів в порядку поділу майна подружжя, фактично мають спільну кінцеву мету поділ майна подружжя, що складається з 325000 грн., а відтак самі по собі свідчать про її, позивача, намагання захистити свої права в судовому порядку в будь-який передбачений законодавством спосіб, що в свою чергу поряд з тривалим судовим розглядом справ є підтвердженням поважності причин пропуску строку звернення до суду з даним позовом, а тому просила визнати поважними причини пропуску та поновити строк звернення до суду.

Крім вимог про визнання грошових коштів у розмірі 325000 грн., сплачених ОСОБА_3 ПАТ «Куряжський Домобудівельний комплекс» згідно договору купівлі-продажу майнових прав №2893 від 07.03.2013, а потім повернутих йому товариством за додатковою угодою від 19.06.2013 про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав №2893, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і визнання за нею права власності на Ѕ частину вказаних грошових коштів та вимог про стягнення з ОСОБА_3 на її користь 162500 грн., позивач також просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь 263005,89 грн. у якості компенсації інфляційних втрат, які складаються з різниці між Ѕ частиною спірного сумісного майна подружжя (325000:2=162500 грн.) в перерахунку на долари США за курсовою вартістю одного долара США у 2013 році та 2019 році, вказуючи, що у 2013 році за спірні грошові кошти у розмірі 162500 грн., які за курсом НБУ дорівнювали на той час 20500 доларам США, вона могла би придбати собі та сину у власність квартиру для проживання, а у 2019 чи у 2020 цього зробити вже не може у зв`язку із зменшенням вартості гривні.

Справу просила розглядати з урахуванням обгрунтування та вимог, викладених саме у даній уточненій позовній заяві. (т.1 а.с.3-9, 125-134).

Відповідач ОСОБА_3 в поданому до суду письмовому відзиві з позовними вимогами не погодився, вважаючи їх незаконними та такими, що суперечать законодавству України. Посилаючись на положення ст.72 СК України та стст.128, 205 ЦПК України, а також на те, що при розгляді справи №643/4903/15-ц судом неодноразово пропонувалося позивачу внести зміни та доповнити позовні вимоги про розподіл майна подружжя, але вона відмовлялася, просив відмовити позивачу у задоволенні позову, оскільки є рішення, яке набрало законної сили, ухвалене між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, а також у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Крім того, відповідач подав до суду заяву про застосування строків позовної давності в якій, посилаючись на положення ст.ст.257, 261, 267 ЦПК України, на правові позиції Верховного Суду України, викладені у справах №6-2469цс16 від 16.11.2016, №6-832цс15 від 28.09.2016, №6-2165цс15 від 14.09.2016, №6-152цс14 від 29.10.2014, №6-1503ці16 від 21.12.2016, №6-3029цс16 від 08.06.2016 та на рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) у справах «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», «ВАТ «Нафтова компанія «ЮКОС» проти Росії», просив відмовити в задоволенні позову з підстав пропущення строку позовної давності. (т.1 а.с. 100-102, 111-115).

Ухвалою суду від 07.11.2019 відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_3 та його представника про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених частиною 3 статті 255 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги, викладені в уточненій позовній заяві та пояснила, що знаходячись у шлюбі, від якого є син, вона з відповідачем купила однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , а також 07.03.3013 р. уклали угоду з ПАТ Куряжський Домобудівельний комплекс» щодо купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 сплативши 325000 грн. спільних сімейних коштів. При цьому до кінця року залишилось несплаченим 26 403 грн. Стосунки в сім`ї не склалися і вона з дитиною виїхала до батьків у м.Первомайськ, звернувшись до відповідача з пропозицією про розділ спільного майна. У вересні 2014р. шлюб було розірвано, а у зв`язку з відмовою відповідача розділити майно вона звернулася з позовом до суду, де дізналась, що майнові права на квартиру були переоформлені на матір відповідача. При цьому відповідач звернувся 13.06.2013р. до ПАТ з заявою про необхідність лікування дитини, на яке потрібні гроші і 19.06.2013р. договір було розірвано. 325000 грн. були виплачені відповідачу і в цей же день та сама сума внесена його матір`ю. Судами різних інстанцій їй було відмовлено у визнанні недійсною додаткової угоди, розірванні договору купівлі - продажу майнових прав, визнанні права власності на Ѕ майнових прав та на Ѕ частин на квартири АДРЕСА_1 , при цьому Вищим спеціалізованим судом України рішення в цій частині було скасоване, звернено увагу на неправильно обраний спосіб захисту та зазначено що суд повинен його роз`яснити. Також зазначено що гроші відповідачем були використані не для родини, оскільки дитина на той час не потребувала лікування. Про неправильно обраний спосіб захисту вона вперше дізналася з зазначеної ухвали, а неодноразові уточнення позову були викликані позицією її представника, на якого вона покладалась, оскільки не є освіченою особою в юридичних питаннях. При новому розгляді справи вона зверталася до судді з заявою про роз`яснення щодо обрання належного способу захисту, однак такого роз`яснення судом зроблено не було. Її новий представник підготував уточнений позов щодо поділу коштів, однак суд відмовив в їх прийнятті. Тому строки порушені з поважних причин. При розірванні договору вона в ПАТ Куряжський Домобудівельний комплекс» не перебувала, грошей не бачила і їх не використовувала.

В судовому засіданні представник позивача, адвокат Топоріна Д.В., підтримала позовні вимоги, викладені в поданій нею 30.03.2020 уточненій позовній заяві, і просила їх задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи. Також зазначила, що судами різних інстанцій встановлено, що гроші отримані при розірванні договору не були використані на сім`ю, а також, що 325000 грн. є об`єктом спільної сумісної власності і підлягають поділу. Тому факти встановлені судовим рішенням не підлягають новому розгляду. Позивач неодноразово уточнювала позовні вимоги, оскільки не була обізнана про всі обставини справи, хоча бажала захистити своє право та право неповнолітньої дитини. Вищим спеціалізованим судом України звернено увагу на неправильно обраний спосіб захисту, але його не роз`яснено та зазначено що інший суд повинен його роз`яснити. Позивач звернулася з такою заявою, однак роз`яснень не отримала, а коли подала уточнений позов оформлений новим представником суд такий позов не прийняв. Позивач не мала об`єктивної можливості раніше звернутися з зазначеним позовом, т.я. не була обізнана і тривав розгляд іншої справи.

Відповідач проти задоволення позову заперечував, підтримав свій відзив та показав, що після укладення шлюбу за його кошти у 2008р. була придбана однокімнатна квартира, у 2009 р. народися син, а у 2013р. вони внесли частку грошей 325000 грн. що було сумісною власністю до ПАТ Куряжський Домобудівельний комплекс», і до кінця року залишилось несплаченими 26400 грн. В подальшому він втратив роботу, не було коштів сплачувати комунальні послуги і позивачка запропонувала його матері придбати цю квартиру. Він з позивачкою приїхали до ПАТ Куряжський Домобудівельний комплекс», де написали заяву про повернення сплачених коштів у зв`язку з необхідністю грошей на лікування дитини і 325000 грн. було повернуто у сім`ю. Також позивачка бачила і додаткову угоду. У травні 2014р. у них припинилися відносини, а в вересні 2014р. вони розірвали шлюб. При цьому після отримання грошей вони ще приблизно рік проживали разом та витрачали ці кошти на господарські потреби, харчування, сплату комунальних послуг та лікування дитини і доказів на спростування цього позивачем не надано. Коли позивачка поїхала до батьків, то частину коштів вона забрала з собою, яку не пам`ятає. Позивачка при розгляді іншої справи робила виправлення в довідці про лікування дитини з 2013р. на 2016рік, а зараз в інших позовах зазначає, що дитина хворіє з 2009р. Посилання Вищого спеціалізованого суду України, що гроші не були використані на сім`ю не знайшли свого підтвердження та не є правильними, оскільки позивач зверталася з позовом про розділ майна та майнових прав. У позивача було багато юристів тому вона була обізнана, але не скористалась своїм правом на протязі 5 років, тому у її позовних вимогах було відмовлено. Тобто позивачем порушені строки позовної давнини, а права позивача не порушені. Також незрозуміла прив`язка позивача к долару США, коли гроші були сплачені у гривні і національною валютою є українська гривня.

Заслухавши доводи сторін, представника позивача, дослідивши матеріали зазначеної справи та справи №643/4903/15-ц, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог з огляду на таке.

Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальнихдій.

При розгляді даної справи суд вжив передбачені процесуальним законом заходи з метою забезпечення сторонам рівних можливостей щодо реалізації процесуальних прав.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

І позивач і відповідач у даній справі є повнолітніми особами, мають повну цивільну процесуальну дієздатність і не відносяться до категорії осіб, які не спроможні самостійно розпоряджатися процесуальними права і виконувати процесуальні обов`язки.

Отже суд вирішує дану справу в межах позовних вимог, викладених в уточненій позовній заяві, поданому відповідачем письмових відзиві на позов, заяв, пояснень, а також на підставі доказів, наданих учасниками справи.

Вирішуючи передбачені частиною 1 статті 264 ЦПК України питання, суд виходить із того, що у відповідності до положень частин 1 та 4 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Зі змісту судових рішень у цивільній справі №642/4903/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ПАТ «Куряжський Домобудівельний комплекс», що набрали законної сили, вбачається, що при розгляді даної справи судом встановлено ту обставину, що грошові кошти у розмірі 325000 грн., які в період перебування у шлюбі з ОСОБА_1 були передані відповідачем ОСОБА_3 на виконання зобов`язань за умовами договору купівлі-продажу майнових прав №2893 від 07.03.2013, а потім повернуті відповідачу ОСОБА_3 товариством «Куряжський Домобудівельний комплекс» згідно видаткового касового ордеру від 19.06.2013 на підставу його заяви та додаткової угоди №1 від 19.6.2013 про розірвання купівлі-продажу майнових прав, є спільною сумісною власністю ОСОБА_3 і ОСОБА_1 відповідно до положень ст.ст.60,61 СК України, і цими грошима ОСОБА_3 , усупереч вимог ст.68 СК України, розпорядився на власний розсуд, ухилившись від їх поділу.

На цю обставину, задовольняючи касаційну скаргу ОСОБА_1 , зосередив увагу в ухвалі від 25.10.2017 року і суд касаційної інстанції, висновки і мотиви якого (відповідно до ч.4 ст.338 ЦПК України в редакції цього Кодексу станом на час вирішення касаційної скарги), вказівки якого (відповідно до ч.1 ст.417 чинного ЦПК України) є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій. (т.1 а.с.48-52).

Відповідач ОСОБА_3 при розгляді даної справи за позовом ОСОБА_1 до нього про стягнення грошових коштів в порядку поділу майна подружжя, не заперечував ці обставини, не надав доказів про виконання ним положень ст.ст.63,68 СК України щодо забезпечення права ОСОБА_1 на участь у розпорядженні спільною сумісною власністю, якою є грошові кошти в розмірі 325000 грн., отриманих ОСОБА_3 19.06.2013, тобто після фактичного припинення спільного проживання та ведення спільного господарства, як це стверджує позивач.

Заперечення відповідача на позовні вимоги ОСОБА_1 зведені лише до одного до заяви про відмову у задоволенні позову з підстав, передбачених ст.267 ЦК України, посилаючись на ту обставину, що ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про стягнення грошових коштів в порядку поділу майна подружжя лише 22.03.2019, тобто через чотири роки 6 місяців після розірвання шлюбу рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 17.09.2014 року, тоді як згідно ст.72 СК України та ст.257 ЦК України встановлено позовну давність до вимог про поділ майна, заявлених після розірвання шлюбу, у три роки.

Дійсно, як встановлено судом та не заперечується позивачем і її представником, про отримання відповідачем ОСОБА_3 від ПАТ «Куряжський Домобудівельний комплекс» грошових коштів у розмірі 325000 грн., які є спільною сумісною власністю подружжя, і про розпорядження ними відповідачем на власний розсуд на свою користь довідалася у липні 2013 року, шлюб розірвано рішенням Ленінського районного суду м.Харкова 17.09.2014, а з позовом про поділ отриманих відповідачем 19.06.2013 від ПАТ «Куряжський Домобудівельний комплекс» грошових коштів шляхом стягнення з відповідача Ѕ частини цих коштів ОСОБА_1 звернулася до суду 22.03.2019 року, тобто поза межами передбаченого ст.72 СК України і ст.257 ЦК України трирічного строку.

Частиною 4 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Разом з тим, відповідно до положення ч.5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Суд погоджується з доводами позивача про те, що вона не ігнорувала приписи закону щодо трирічного строку позовної давності і звернулася до суду у червні 2015 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності, за захистом порушеного права на справедливий розподіл спільного майна подружжя, однак при формулюванні позовної заяви нею помилково було обрано невірний спосіб захисту порушеного відповідачем права на справедливий розподіл спільного майна подружжя.

Про цю помилку в обранні належного способу захисту вона довідалася вперше лише після ознайомлення з ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справа від 25.10.2017, при новому розгляді справи подавала до суду уточнені позовні заяви, намагаючись виконати зауваження суду касаційної інстанції про необхідність обрання належного та ефективного способу захисту порушеного права, однак ухвалою Ленінського районного суду м.Харкова від 05.02.2019 їй було відмовлено у прийнятті уточненої позовної заяви з посиланням на порушення ч.ч.2,5 ст.49 ЦПК України, тобто після закриття підготовчого провадження і ненадання доказів направлення копії уточненої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. (справа №643/4903/15-ц т.3 а.с.240)

При цьому позивач 12.07.2017р. на виконання ухвали Вищого спеціалізованого суду України від 25.10.2017р. зверталася до судді з заявою про роз`яснення щодо обрання належного способу захисту, однак такого роз`яснення матеріали справи не містять. (справа №643/4903/15-ц т.3 а.с.155,156)

Довготривалий, понад встановлений процесуальним законом двомісячній строк розгляд судами справи №642/4903/15-ц за її позовом, під час якого їй так і не роз`яснили правові наслідки неподання уточненої позовної заяви з обранням при цьому належного та ефективного способу захисту порушеного права в частині розірвання договору купівлі-продажу майнових прав та розпорядження повернутими ПАТ «Куряжський Домобудівельний комплекс» відповідачу ОСОБА_3 грошовими коштам у розмірі 325000 грн., які є спільним сумісним майном подружжя, також створив для неї суттєві перешкоди для звернення до суду за захистом порушеного права із застосування належного та ефективного способу.

Про ту обставину, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу на неправильно обраний спосіб захисту позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання недійсною додаткової угоди №1 від 19.06.2013 про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 , витребування майнових прав у ОСОБА_5 та визнання за позивачем права власності на Ѕ частину майнових прав на спірну квартиру, а також про невиконання судами положень ч.4 ст.10 ЦПК України (в діючій на той час редакції Кодексу) щодо роз`яснення позивачу її процесуальних дій з метою обрання ефективного та належного способу захисту порушеного права, звернув увагу і суд касаційної інстанції в ухвалі від 25.10.2017, обґрунтовуючи зазначене судове рішення про часткове задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 та направлення справи до суду першої інстанції на новий розгляд в частині вказаних вище позовних вимог.

Крім того, при розгляді справи №642/4903/15-ц за поданим ОСОБА_1 у червні 2015 року позовом з неправильно обраним способом захисту порушених прав, позивач посилалася на обставини, які мають значення для вирішення даної справи №642/1965/19-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів в порядку поділу майна подружжя, перевіряв її доводи і заперечення відповідача, а відтак звернення ОСОБА_1 до суду з позовом у 2019 році не призвело до втрати доказів щодо подій, які мали місце у віддаленому минулому і позбавило відповідача ОСОБА_3 можливості ефективно захищати свої інтереси шляхом реалізації процесуальних прав та обов`язків, передбачених ст.ст.12, 83, 84 ЦПК України.

Доводи відповідача про отримання та розпорядження їх сім`єю коштами у розмірі 325000 грн. спростовуються рішеннями судів, якими встановлено що ці кошти витрачені не на потреби сім`ї. Ці факти не потребують нового доказування, в порядку частини 4 статті 82 ЦПК України.

За таких обставин суд приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для визнання поважними причини пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів в порядку поділу майна подружжя та про задоволення позову в частині вимог про визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя грошових коштів у розмірі 325000 грн., що були сплачені ОСОБА_3 згідно договору купівлі-продажу майнових прав №2893 від 07.03.2013 року та повернутих йому товариством «Куряжський Домобудівельний комплекс» за додатковою угодою від 19.06.2013р. про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав №2893 від 07.03.2013, про визнання права ОСОБА_1 на Ѕ частину вказаних грошових коштів та про стягнення на її користь з відповідача ОСОБА_3 162500 грн. в порядку розподілу спільного майна подружжя.

Зазначене узгоджується з правовою позицію викладеною в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 грудня 2020 року (справа №909/1165/19)

Також у постанові Верховного Суду від 03.06.2020р. (справа №185/4316/16ц) міститься правова позиція про те, що для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивний (сам факт порушення права) так і суб`єктивний (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20.12.2007 у справі "Фінікарідов проти Кіпру").

Поряд з цим, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 263005, 89 грн., оскільки вказані вимоги, як вірно зазначив в узагальненій формі відповідач ОСОБА_3 в поданому до суду відзиві на позовну заяву, оскільки ці вимоги ґрунтуються на припущеннях автора уточненої позовної заяви про збитки позивача у формі доходу, який би ОСОБА_1 могла би реально одержати за звичайних обставин, якби ОСОБА_3 не порушив її право на розпорядження Ѕ частиною отриманих ним 19.06.2013 від ПАТ «Куряжський Домобудівельний комплекс» грошових коштів і придбати за них квартиру.

Крім того, позивачем та її представником не надано суду розрахунку отримання саме такої суми, тобто 263005, 89 грн. Долучена представником позивача до уточненої позовної зави роздруківка таблиці з показниками індексу інфляції, зазначена в додатку уточненої позовної заяви в п.9, не є за своєю суттю розрахунком інфляційних збитків, оскільки не містить вихідних даних та методики їх отримання, які б давали можливість перевірити їх правильність.

Згідно частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ця справа до таких випадків не відноситься.

Згідно частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи позивача та її представника, викладені в уточненій позовній заяві при обґрунтуванні позовних вимог про наявність підстав для стягнення з відповідача ще й 263005,89 грн., крім Ѕ частини отриманих 19.06.2013 відповідачем від ПАТ «Куряжський Домобудівельний комплекс» грошових коштів, є лише їх припущенням.

Крім того, суд бере до уваги і ту обставину, що покладення на відповідача тягаря допущеної позивачем помилки при обранні нею належного способу захисту у 2015 році та при повторному розгляді справи №642/4903/15-ц шляхом компенсації позивачу ще й збитків від довготривалого вирішення спору у розмірі 263005,89 грн. за рахунок відповідача суперечить статті 2 ЦПК України про завдання та основні засади цивільного судочинства, до яких відноситься також і пропорційність у цивільному судочинстві.

Судові витрати підлягають розподілу між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог у відповідності до ст.141 ЦПК України, тобто з урахуванням часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Сплачено судовий збір 4431 грн. 18 коп. + 664грн. 68 коп. = 5095 грн. 86 коп.

Суму задоволених вимог 162500,00 грн. треба помножити на суму сплаченого судового збору 5095,86 грн. та поділити на загальний розмір заявлених вимог 425505,89 грн., що дорівнюватиме 1963,02 грн.

Таким чином з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 1963 грн. 02 коп. судових витрат.

Керуючись ст.ст.12, 81, 82, 141, 258, 263-268 ЦПК України, ст.ст.60, 61,68, 72 СК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Визнати поважними причини пропуску та поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду з даним позовом.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати грошові кошти у розмірі 325 000 грн., що були сплачені ОСОБА_3 , згідно договору купівлі - продажу майнових прав №2893, 07.03.2013р. та повернуті ПАТ «Куряжський Домобудівельний комплекс» за додатковою угодою від 19.06.2013р. про розірвання договору купівлі- продажу майнових прав №2893, 07.03.2013р. об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а також право власності ОСОБА_1 на Ѕ частину вказаних грошових коштів.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 та проживаючого АДРЕСА_5 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , що зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_6 ) грошову компенсацію у розмірі 162500 грн. 00 коп. в порядку розподілу спільного майна подружжя.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 та проживаючого АДРЕСА_5 ) на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , що зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_6 ) судові витрати у розмірі 1963 (одна тисяча дев`ятсот шістдесят три) грн. 02 коп.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення 263005 грн. 89 коп. у якості компенсації інфляційного збільшення неповернутих коштів відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 26 лютого 2021р.

Суддя Л.Г. Проценко