ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 375/438/16

провадження № 61-28373св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Агропромисловий комплекс «Насташка»,

третя особа - відділ Держгеокадастру у Рокитнянському районі Київської області,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Агропромисловий комплекс «Насташка» на рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 26 квітня 2017 року та на ухвалу апеляційного суду Київської області від 19 липня 2017 року в складі суддів Гуля В. В., Білоконь О. В., Приходька К. П.,

ВСТАНОВИВ :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ТОВ «Агропромисловий комплекс «Насташка» та з уточненням позовних вимог просила:

- визнати недійсною додаткову угоду до договору оренди землі від 25 жовтня 2006 року, зареєстровану в Управлінні Держкомзему у Рокитнянському районі Київської області 17 липня 2012 року за № 00862;

- зобов`язати ТОВ «Агропромисловий комплекс «Насташка» повернути ОСОБА_2 належні їй на праві власності земельні ділянки площею 3,8209 га та 3,7552 га, розташовані на території Насташівської сільської ради Рокитнянського району Київської області;

- скасувати державну реєстрацію додаткової угоди, зареєстрованої 17 липня 2012 року за № 00862.

В обґрунтування своїх вимог позивач указувала, що вона є дочкою ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , й після смерті якої позивач успадкувала за заповітом землю для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 7,576 га, яка розташована на території Насташівської сільської ради Рокитнянського району Київської області.

25 жовтня 2006 року № 70 ОСОБА_2 передала землю загальною площею 7,576 га в оренду ТОВ «Агропромисловий комплекс «Насташка».

Після отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно позивачу стало відомо, що в Поземельній книзі 17 липня 2012 року за реєстровим № 0862 здійснено запис про реєстрацію додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки, укладеної між ОСОБА_2 та ТОВ «Агропромисловий комплекс «Насташка». Також їй стало відомо, що примірник вказаної додаткової угоди до договору оренди в архіві відділу відсутній.

Позивач указує, що ОСОБА_2 додаткову угоду, зареєстровану 17 липня 2012 року, не підписувала й відповідач неправомірно користується землею, що належала спадкодавцю, у зв`язку з чим просить суд повернути її позивачу.

ОСОБА_1 звернулася до товариства з письмовою заявою про відсутність своїх намірів продовжувати орендні правовідносини та бажання обробляти свої земельні ділянки самостійно, на що листом від 21 вересня 2015 року орендар повідомив, що задовольнити її прохання неможливо, оскільки між нею та відповідачем не існують договірні відносини.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 26 квітня 2017 року позов задоволено частково;

- визнано недійсною додаткову угоду до договору оренди землі від 25 жовтня 2006 року, укладену між ОСОБА_2 та ТОВ «Агропромисловий комплекс «Насташка», зареєстровану 17 липня 2012 року в управлінні Держкомзему у Рокитнянському районі Київської області;

- зобов`язано ТОВ «Агропромисловий комплекс «Насташка» передати ОСОБА_1 належні їй на праві власності земельні ділянки площею 3,8209 га та 3,7552 га, розташовані на території Насташівської сільської ради Рокитнянського району Київської області. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спадкодавець не підписувала додаткову угоду, зареєстровану 17 липня 2012 року, а тому наявні правові підстави для визнання її недійсною та повернення землі у власність позивача.

Суд установив відсутність підстав для задоволення вимог позивача в частині застосування наслідків недійсності правочину з огляду на те, що відповідно до статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування такої державної реєстрації.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 19 липня 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «Агропромисловий комплекс «Насташка» відхилено, рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 26 квітня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи та на підставі належних і допустимих доказів дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для часткового задоволенняпозову, а доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують. Мотивував свою ухвалу тим, що суд першої інстанції обгрунтовано визнав спірний правочин недійсним з моменту проведення його державної реєстрації (17 липня 2012 року) з підстав відсутності волевиявлення власника на укладення такого правочину.

Відмовляючи у застосуванні наслідків спливу позовної давності, апеляційний суд виходив із того, що позивач встановлений законом трирічний строк не пропустила.

Аргументи учасників справи

У серпні 2017 року ТОВ «Агропромисловий комплекс «Насташка» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 26 квітня 2017 року та на ухвалу апеляційного суду Київської області від 19 липня 2017 року.

У касаційній скарзі ТОВ «Агропромисловий комплекс «Насташка», посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційну скаргу мотивує тим, що позов поданий після спливу позовної давності, оскільки про порушення своїх прав спадкодавець могла дізнатися з моменту укладення додаткових угод, тобто з 2009 та 2012 року відповідно. Заміна сторони в зобов`язанні не змінює порядок обчислення позовної давності, а з даним позовом спадкоємець звернулася лише в квітні 2016 року, тобто після її закінчення. Позивач не довела в установленому законом порядку поважність причин пропуску позовної давності, а висновки судів першої та апеляційної інстанцій у цій частині не ґрунтуються на обставинах справи та зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити в зв`язку зі спливом позовної давності.

Аналіз вимог касаційної скарги дає підстави для висновку, що судові рішення оскаржуються лише в частині визнання недійсною додаткової угоди до договру оренди землі, зареєстрованої 17 липня 2012 року, та в частині повернення землі, в іншій частині в касаційному порядку не оскаржуються, а тому Верховним Судом не переглядаються.

Рух справи

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження в даній справі та зупинено виконання рішення суду першої та апеляційної інстанцій до закінчення касаційного провадження.

На виконання вимог підпункту 4 пункту 1 розділу XIII ЦПК України в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» дана справа передана до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 07 березня 2019 року дана справа призначена до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_2 на підставі Державного акту ЯГ № 175730, виданого розпорядженням Рокитнянської районної державної адміністрації від 01 березня 2006 року № 61, зареєстрованого в книзі записів реєстрацій державних актів 07 серпня 2006 року, була власником земельної ділянки загальною площею 7,576 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Насташівської сільської ради Рокитнянського району Київської області.

25 жовтня 2006 року між ОСОБА_2 та ТОВ «АК «Насташка» укладений договір оренди вказаної земельної ділянки строком на 5 років.

09 листопада 2009 року в Рокитнянському районному відділі Київської регіональної філії державного підприємства Центр державного земельного кадастру за № 81 зареєстровано додаткову угоду до договору оренди землі від 25 жовтня 2006 року № 70, відповідно до умов якої договір оренди землі вважається укладеним на 7 років, починаючи з дня підписання такої додаткової угоди.

17 липня 2012 року в Управлінні Держкомзему у Рокитнянському районі Київської області за № 00862 зареєстровано додаткову угоду між цими ж сторонами без дати та номера, за змістом якої строк дії договору оренди землі від 25 жовтня 2006 року № 70 продовжується на 7 років, починаючи з моменту його закінчення.

Згідно з висновком судової почеркознавчої експертизи від 07 лютого 2017 року № 13495/13496/16-32 підписи в додаткових угодах до договору оренди землі, зареєстрованих 09 листопада 2009 року та 17 липня 2012 року, від імені ОСОБА_2 виконані не нею, а іншою особою.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_1 успадкувала вказану землю.

26 квітня 2017 року відповідач подав заяву про застосування позовної давності.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга подана до набрання чинності Закону України № 460-ІХ від 15 січня 2020 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», тому відповідно до пункту 2 прикінцевих та перехідних положень вищезазначеного закону розглядається у порядку, що діяв до набрання чинності цим законом.

Згідно з положеннями статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній до 08 лютого 2020 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За результатами розгляду касаційної скарги колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці.

Частиною третьою статті 203 ЦК Українипередбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо сторона не виявила свою волю до вчинення правочину й до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зроблено висновок, що: «за частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті). У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. Суди попередніх інстанцій повно та достеменно встановили обставини справи, за якими спірні договори позивач не підписував та, відповідно, з істотних умов цих договорів не погоджував. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення».

Суди встановили, що згідно з висновком судової почеркознавчої експертизи

№ 13495/13496/16-32 від 07 лютого 2017 року підпис від імені ОСОБА_2 у додатковій угоді, зареєстрованій 17 липня 2012 року, яка продовжує строк оренди землі на 7 років, виконано не ОСОБА_2 , а іншою особою.

Додаткова угода до договору оренди землі, зареєстрована 17 липня 2012 року, є неукладеною і не може визнаватися недійсною. Тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту.

За таких обставин, зважаючи на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку про скасування рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «АК «Насташка» про визнання додаткової угоди до договору оренди землі недійсною з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в позові з наведених вище підстав.

Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року в справі № 504/2864/13 (пункт 71), від 04 липня 2018 року в справі № 653/1096/16 (пункт 96), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14 (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 97)).

У пунктах 38, 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок, що «негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення».

Оскільки спірна додаткова угода до договору оренди земельної ділянки є неукладеною, і відповідач володіє земельною ділянкою незаконно, суди дійшли вірного висновку про наявність підстав для повернення земельної ділянки ОСОБА_1 , проте неправильно виходили з того, що цей правочин є недійсним.

За таких обставин судові рішення першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовних вимог в частині повернення земельної ділянки підлягають зміні в редакції мотивів цієї постанови.

Доводи касаційної скарги про застосування позовної давності не заслуговують на увагу, оскільки правові підстави для застосування позовної давності до вимог про визнання недійсною додаткової угоди відсутні, адже такі вимоги є необґрунтованими, а до вимоги про повернення землі власнику позовна давність не застосовується, оскільки такий позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок (пункт 7.21 постанови Велика Палата Верховного Суду від 26 листопада 2019 року в справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс18).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Ураховуючи викладене, наявні правові підстави для часткового задоволення касаційної скарги, скасування рішення судів першої й апеляційної інстанцій у частині задоволення позовної вимоги про визнання недійсною додаткової угоди з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в її задоволенні, а в частині задоволення позовної вимоги про повернення земельних ділянок - зміні з викладенням їх мотивувальних частин у редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Агропромисловий комплекс «Насташка» задовольнити частково.

Рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 26 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 19 липня 2017 року в частині позовних вимог про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди землі, зареєстрованої 17 липня 2012 року скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до товариство з обмеженою відповідальністю «Агропромисловий комплекс «Насташка», третя особа: відділ Держгеокадастру в Рокитнянському районі Київської області про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди землі від 25 жовтня 2006 року, зареєстровану 17 липня 2012 року - відмовити.

Рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 26 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 19 липня 2017 року в частині задоволення позовної вимоги про зобов`язання повернути земельну ділянку змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.

Із моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 26 квітня 2017 року та ухвала апеляційного суду Київської області від 19 липня 2017 року в скасованій частині втрачають законну силу.

Поновити виконання рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 26 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 19 липня 2017 року у нескасованій частині.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Агропромисловий комплекс «Насташка» 1472 грн судового збору, сплаченого за подачу апеляційної та касаційної скарги.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук