Ухвала

Іменем України

26 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 161/9646/20

провадження № 61-835ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 жовтня 2020 року у складі судді Пушкарчук В. П. та постанову Волинського апеляційного суду від 08 грудня 2020 року у складі колегії суддів: Данилюк В. А., Бовчалюк З. А., Здрилюк О. І., у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність головного державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Ніколайчука Тараса В`ячеславовича,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених вимог

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність головного державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції

(м. Львів) Ніколайчука Т. В. (далі - Перший ВДВС у м. Луцьку Західного МУ МЮ

(м. Львів)).

На обгрунтування скарги зазначав, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 листопада 2016 року у справі № 161/7017/15-ц з нього на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») стягнуто заборгованість за кредитним договором у сумі

2 801 925,68 грн та понесені судові витрати. На виконання указаного судового рішення 24 березня 2017 року судом виданий виконавчий лист, який наразі знаходиться на примусовому виконанні у Першому ВДВС у м. Луцьку Західного МУ МЮ (м. Львів), виконавче провадження № 54486650. 25 березня 2019 року рішенням державного реєстратора його чотирикімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 , яка перебувала в іпотеці банку, була набута у власність ПАТ «Укрсоцбанк» на підставі іпотечного застереження.

11 червня 2020 року він звернувся до головного державного виконавця Ніколайчука Т. В. із заявою про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 15 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», з посиланням на наявність довідки ПАТ «Укрсоцбанк» про прощення залишку боргу у зв`язку з зверненням стягнення на предмет іпотеки, а також перехід права власності на іпотечне майно до іпотекодержателя, що є безумовною підставою для закінчення виконавчого провадження, однак відповіді не отримав.

Посилаючись на наведене, заявник просив визнати протиправною бездіяльність головного державного виконавця Першого ВДВС у м. Луцьку Західного МУ МЮ

(м. Львів) Ніколайчука Т. В.

Короткий зміст ухвалених судових рішень судів попередніх інстанцій

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 жовтня

2020 року, залишеною без змін постановою Волинського апеляційного суду

від 08 грудня 2020 року, в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що пунктом 15 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі якщо коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна (за виконавчим документом про звернення стягнення на заставлене майно), недостатньо для задоволення вимог стягувача - заставодержателя, а також якщо майно, яке є предметом іпотеки, передано іпотекодержателю або придбано ним відповідно до вимог Закону України «Про іпотеку» за виконавчим документом про звернення стягнення на майно, яке є предметом іпотеки. Оскільки у даному випадку на примусовому виконанні у державного виконавця знаходиться судове рішення не про звернення стягнення на майно, яке є предметом іпотеки, а про стягнення заборгованості з боржника - ОСОБА_1 в загальному порядку, виконавче провадження не може бути закінчено на підставі пункту 15 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», а тому відсутні підстави для задоволення скарги ОСОБА_1 .

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У січні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , у якій він просив скасувати ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 жовтня 2020 року та постанову Волинського апеляційного суду

від 08 грудня 2020 року, і ухвалити нове судове рішення про задоволення його скарги, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Ухвалою Верховного Суду від 01 лютого 2021 року клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження задоволено, поновлено заявнику строк на касаційне оскарження судових рішень судів попередніх інстанцій, касаційну скаргу залишено без руху, надано строк до 19 лютого 2021 року для сплати судового збору.

У лютому 2021 року на виконання вимог указаної ухвали касаційного суду

ОСОБА_1 надіслав до Верховного Суду заяву про усунення недоліків, до якої додано оригінал квитанції про сплату судового збору у належному розмірі.

Касаційна скарга мотивована посиланням на те, що суди попередніх інстанцій надали неправильне тлумачення пункту 15 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» та статей 514, 605 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), належним чином не встановили усіх обставин справи та не надали належної правової оцінки доводам заявника та наявним у матеріалах справи доказам, а тому дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні його скарги.

Як на момент подання заяви про закінчення виконавчого провадження (11 червня 2020 року), так і момент подання скарги на дії (17 червня 2020 року), майно - чотирикімнатна квартира знаходилася у власності АТ «Укрсоцбанк», а тому державний виконавець зобов`язаний був винести постанову про закінчення виконавчого провадження.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необгрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Із касаційної скарги вбачається, що вона є необгрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.

Частиною п`ятою статті 124 Конституції України передбачено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Зазначене конституційне положення відображено і у статті 18 ЦПК України, відповідно до якої судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Таким чином, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

На відміну від позовного провадження, у якому суд вирішує існуючий між сторонами цивільно-правовий спір, скарги на дії (бездіяльність), рішення державних (приватних) виконавців мають на меті захист прав сторін виконавчого провадження з виконання судових рішень та покладають на суд контроль за їх належним виконанням. Згідно з чинним процесуальним законодавством, здійснення такого судового контролю відбувається за правилами спеціального виду провадження у цивільному судочинстві.

За приписами статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

За змістом статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обгрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 листопада 2016 року у справі № 161/7017/15-ц з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором у сумі 2 801 925,68 грн та понесені судові витрати.

24 березня 2017 року на виконання указаного судового рішення Луцький міськрайонний суд Волинської області видав виконавчий лист, який знаходиться на примусовому виконанні у Першому ВДВС у м. Луцьку Західного МУ МЮ

(м. Львів), виконавче провадження № 54486650.

25 березня 2019 року рішенням державного реєстратора чотирикімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала

ОСОБА_1 та перебувала в іпотеці, була набута у власність ПАТ «Укрсоцбанк» на підставі іпотечного застереження.

Пунктом 15 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі, якщо коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна (за виконавчим документом про звернення стягнення на заставлене майно), недостатньо для задоволення вимог стягувача - заставодержателя, а також якщо майно, яке є предметом іпотеки, передано іпотекодержателю або придбано ним відповідно до вимог Закону України «Про іпотеку» за виконавчим документом про звернення стягнення на майно, яке є предметом іпотеки.

Надаючи оцінку доводам заявника щодо наявності підстав для закінчення виконавчого провадження, суди попередніх інстанцій обгрунтовано зазначили, що на виконанні Першого ВДВС у м. Луцьку Західного МУ МЮ (м. Львів) перебуває виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа- Банк», заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 серпня

2020 року у справі № 161/13446/19 визнано незаконним та скасовано рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Волинь-реєстр» Куклинської сільської ради Чернюк О. О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 46120824 від 25 березня

2019 року 11:59:04, про реєстрацію за АТ «Укрсоцбанк» права власності на квартиру, за адресою: АДРЕСА_1 ; відновлено становище, що існувало до порушення права власності ОСОБА_1 шляхом поновлення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей щодо його права власності на квартиру, за адресою: АДРЕСА_1 .

Посилання заявника на довідку АТ «Укрсоцбанк» від 24 вересня 2019 року № 325 про прощення боргу є неспроможними. Відхиляючи такі доводи апеляційний суд обгрунтовано зауважив, що прощення боргу відбулося саме у зв`язку з набуттям права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, - квартиру, за адресою: АДРЕСА_1 , а оскільки рішенням суду скасовано реєстрацію права власності на це майно за кредитором, вказана довідка не може бути взята до уваги. Та обставина, що рішення суду про скасування реєстрації права власності на вказану вище квартиру за АТ «Укрсоцбанк» не виконано та не відновлено запис про реєстрацію права власності ОСОБА_1 свідчить про недобросовісність його дій.

Установивши, що ОСОБА_1 не довів наявності підстав для закінчення виконавчого провадження у зв`язку з відсутністю у нього боргових зобов`язань, а також те, що на примусовому виконанні у державного виконавця знаходиться судове рішення не про звернення стягнення на майно, яке є предметом іпотеки, а про стягнення заборгованості з боржника ОСОБА_1 в загальному порядку, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 .

Наведені заявником аргументи в цілому зводяться до незгоди заявника з ухваленими судовими рішеннями судів попередніх інстанцій, містять посилання на факти, що були предметом дослідження та оцінки судів, які їх обгрунтовано спростували. Переглядаючи законність та обгрунтованість рішень судів попередніх інстанцій, Верховний Суд, діючи у межах повноважень визначених статтею 400 ЦПК України, не вправі здійснювати переоцінку доказів та встановлювати нові обставини.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ураховуючи наведене, ухвала Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 жовтня 2020 року та постанова Волинського апеляційного суду

від 08 грудня 2020 року, ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень та свідчать про необгрунтованість скарги та відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області

від 07 жовтня 2020 року та постанову Волинського апеляційного суду

від 08 грудня 2020 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність головного державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Ніколайчука Тараса В`ячеславовича, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак