Справа № 149/2693/20
Провадження №2/149/90/21
Номер рядка звіту 62
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

08.12.2021 р. Хмільницький міськрайонний суд Вінницької області в складі:

головуючої судді Робак М. В.

при секретарі Поліщук Л. А.,

за участі позивача-відповідача ОСОБА_1 ,його представника - адвоката Мироненка В.О.

представника відповідача-позивача - адвоката Захарченка В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Хмільнику цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частку в спільній сумісній власності подружжя,

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшла зазначена позовна заява, яка мотивована тим, що позивач являється власником житлового будинку з господарчими будівлями, що розташований по АДРЕСА_1 . У данному житловому будинку крім позивача зареєстрована також його колишня дружина ОСОБА_2 , яка за місцем реєстрації з 2009 року не проживає. Так як позивач має намір продати належний йому на праві власності будинок, а відповідачка в добровільному порядку знятися з місця реєстрації не бажає, тому ОСОБА_1 вимушений звертатись до суду з позовом про позбавлення ОСОБА_2 права користування житловим приміщенням.

15.02.2021 до Хмільницького міськрайонного суду від ОСОБА_2 надійшла зустрічна позовна заява до ОСОБА_1 про визнання права власності на частку в спільній сумісній власності подружжя. Зустрічний позов мотивований тим, що з 04.02.1993 по 26.06.2006 ОСОБА_2 перебувала в зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1 .. Після закінчення навчання у м. Вінниця з 1994 року позивачка переїхала до с. Ш.Гребля Хмільницького району, де разом із ОСОБА_1 почала проживати в будинковолодінні його батьків: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що розташоване по АДРЕСА_1 і складалось з житлового будинку "А", розміром 13.2 м. на 6.7 м., та господарських будівель: вбиральні "Г", льоху "Е", хлівів "К" та "Л". В 1994 році разом із чоловіком, з дозволу його батьків, без оформлення відповідних документів, сторони почали будівництво нового житлового будинку, побудували фундамент. З 1995 по 1997 будинок був зведений повністю та покритий шифером, а в 1998-1999 роках були проведені внутрішні роботи. З серпня 2004 по жовтень 2005 сторони побудували хлів. Усі будівельні матеріали були придбані за спільні кошти та кошти, що надавались як допомога від батьків. В 1999 сторони з дітьми перейшли проживати в новозбудований житловий будинок, батьки ж ОСОБА_1 залишились проживати в старому будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 - ОСОБА_3 . Після їх смерті житловий будинок, в якому вони проживали, за цільовим призначенням не використовувся. Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , протягом 2005-2010 років загальними та адміністративними судами різних інстанцій розглядалися спори, що стосувалися спірних будівель по АДРЕСА_1 . Рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області від 02.02.2010 року в задоволенні позову про визнання права власності за ОСОБА_1 на самочинно збудовані: житловий будинок "А" розміром 13.2 м. на 6.7 м. та господарськ будівлі: вбиральня "Г", льох "Д", навіс "Є", хліви "К" та "Л"; житловий будинок "Б" розміром 9 на 12.9 кв.м., хлів "В", що знаходиться по АДРЕСА_1 , відмовлено. В задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання самочинно збудованого будинку "Б" та хліва "В", розташованих по АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку та хліва - відмовлено. Із матеріалів позовної заяви ОСОБА_1 про позбавлення ОСОБА_2 права користування житловим приміщенням позивачка дізналася про те, що її колишньому чоловіку 09.04.2015 було видано свідоцтво серії НОМЕР_1 про право власності на нерухоме майно по АДРЕСА_1 . Проте, враховуючи, що житловий будинок "Б", загальною площею 91.3 кв.м., житловою площею 44.8 кв. м. та сарай "В" по АДРЕСА_1 були побудовані під час шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , позивачка брала участь в будівництві зазначеного нерухомого майна, тому вона просить визнати за нею право власнсті на 1/2 його частину.

15.02.2021 до Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області надійшов відзив ОСОБА_2 , в якому вона не погоджується з позовними вимогами ОСОБА_1 про позбавлення її права користування житловим приміщенням, так як один із житлових будинків по АДРЕСА_1 , а саме будинок "Б", загальною площею 91.3 кв. м., житловою площеню 44.8 кв. м., 1997 року будівництва, та сарай "В" є її та ОСОБА_1 спільною сумісною власністю, а тому тривале непроживання у вказаному будинку не свідчить про відмову від власності на нього.

Ухвалою суду від 19.03.2021 було здійснено перехід у справі від спрощеного до загального провадження, призначено підготовче судове засідання.

08.04.2021 було прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частку в спільній сумісній власності подружжя, закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті.

14.07.2021 до суду надійшла заява ОСОБА_1 про застосування строків позовної давності при вирішенні цивільного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частку в спільній сумісній власності подружжя.

У судовому засіданні позивач за первісним позовом ОСОБА_1 свої вимоги підтримує та просить задоволити, вказуючи, що будинок будували його покійні батьки, оскільки ні у нього, ні у відповідача коштів не було. Будинок будувався на земельній ділянці, яка належала також батьку. Відповідач до будівництва будинку відношення не мала. Проживала в ньому за згодою батька. Після смерті батька все належне йому майно він прийняв у спадщину, в тому числі і спірний будинок з якого відповідач у 2009 році після розірвання шлюбу виселилась добровільно, тягар його утримання не несе, вона мешкає у власному житлі створивши іншу сім"ю.

Представник позивача за первісним позовом - адвокат Мироненко В.О. в судовому засіданні підтримує первісний позов та заперечує щодо зустрічного, зазначаючи, що спірний будинок належав батькам позивача та саме вони його будували. Відповідач вселилась у вказаний будинок за згодою батьків позивача як його дружина, проте участі у його будівництві не брала. Будинок будувався на земельній ділянці, яка належала батьку позивача, проте без належних дозволів. Після смерті батька, позивач успадкував все його майно, в тому числі і земельну ділянку, а власником будинку став, виконавши вимоги будівельної амністії у 2015 році, тобто право власності на вказане майно у нього виникло після 6 років з моменту розірвання шлюбу між сторонами. Будучи власником будинку, він одноособово несе тягар його утримання, оскільки відповідач з 2009 року в ньому не проживає, а тому просить задоволити первісний позов оскільки відповідачка втратила право користування житлом, не проживаючи у ньому з 2009 року. Відповідачка належних доказів, які б свідчили про те, що спірний будинок був збудований саме сторонами в період їх шлюбу не надала.

Відповідач за первісним позовом в минулих судових засіданнях первісний позов не визнала, зазначивши, що будинок в АДРЕСА_1 є спільним майном подружжя, збудованим в період перебування сторін у шлюбі, а тому вона не може бути позбавлена права користування ним. Додала, що після розлучення з ОСОБА_1 проживати в даному будинку не могла через постійне фізичне та психічне насилля колишнього чоловіка, на даний час вона має власне житло.

Представник відповідача за первісним позовом - адвокат Захарченко В.М. заперечує щодо задоволення первісного позову, вказуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 не відповідають вимогам закону. Крім того, зазначає, що спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки був збудований в період шлюбу, та його реєстрація в 2015 році не спростовує вказаного факту. Будинок будувався нею та її чоловіком на земельній ділянці батьків ОСОБА_1 , які дали на це згоду. Як її батьки так і батьки її колишнього чоловіка лише допомогали в будівництві. В новозбудований будинок батьки ОСОБА_1 не вселялись, оскільки продовжували проживати в старому будинку збудованому на одному подвір"ї з новим. Будинок, який був збудований під час шлюбу сторін, відповідач оформив на себе після розірвання шлюбу в 2015 році, як новостворене майно, а не як спадкове. З державних актів на землю та рішення сесії про затвердження технічної документації не вбачається, що земельна ділянка прийнята у спадщину ОСОБА_1 . Строк позовної давності відповідачем ОСОБА_2 не пропущено, оскільки про порушення своїх прав як співвласника майна, вона дізналась зі змісту позову про втрату нею користування житлом. спільно збудований з ОСОБА_1 будинок вона залишила через сварки і бійки з колишнім чоловіком. Враховуючи викладені обставини представник просить визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку "Б" по АДРЕСА_1 .

Суд, заслухавши думку учасників справи, дослідивши наявні в справі докази, оглянувши надані на запит суду докази: інвентарну справу № 451 на будинковолодіння по АДРЕСА_1 , цивільні справи № 149/803/14-ц, № 2-1262/2010, 2-482/2007, встановив таке:

ОСОБА_1 є власником нерухомого майна по АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 , НОМЕР_2 від 09.04.2015 року (копія на а.с.4-6). Відповідно до вказаного свідоцтва складовими частинами об"єкта нерухомості є житловий будинок "А", загальною площею 72.6 кв. м., житловою площею 68.3 кв. м., ганок з навісом, житловий будинок "Б" , загальною площею 91.3 кв. м. , житловою площею 44, 8 кв. м., ганок з навісом, сарай "В", убиральня "Г", погріб "Д", навіс "Е", сарай "К", сарай "Л", яма для кормів "М", огорожа з хвірткою 1, огорожа 2, огорожа 3, криниця 4.

Згідно відомостей технічного паспорта рік побудови житлових будинків 1924 та 1993.

З відповіді АПНВП "Візит" № 871 від 09.02.2021 на адвокатський запит вбачається, що відомості до технічного паспорта вносились зі слів замовника ОСОБА_1 (копія на а.с. 91).

Також ОСОБА_1 є власником земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарськх будівель і споруд, площею 0.2500 га, та для ведення особистого селянського господарства, площею 0.1277 га, що розташовані по АДРЕСА_1 (копії на а.с. 24-27,98, 177-180). Вказані земельні ділянки були передані рішенням Широкогребельської сільської ради Хмільницького району Вінницької області від 09.12.1993 року у власність його батька ОСОБА_3 та набуті позивачем за первісним позовом за рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 29.10.2010 у зв"язку із прийняттям спадщини після смерті батька (копія на а.с.171, 172-173). У відповідності до заповіту ОСОБА_3 все своє майно заповів ОСОБА_1 (а.с. 176)

Розпорядженням сільського голови Широкогребельської сільської ради № 3 від 19.02.2016 вулиця Леніна в с. Широка Гребля Хмільницького району Вінницької області була перейменована у вулицю Центральну (а.с. 176).

З відомостей будинкової книги (копія на а.с.11-14) та витягів з погосподарської книги Широкогребельської сільської ради № 2 (а.с. 28, 69-72) вбачається, що ОСОБА_1 починаючи з 11.06.1990 року зареєстрований по АДРЕСА_1 , за цією ж адресою з 22.12.1997 року по теперішній час зареєстрована також ОСОБА_2 - колишня дружина ОСОБА_1 , з якою він перебував у шлюбі з 04.02.1993 року по 07.06.2006 року (копія на а.с. 23, 60). Головою вказаного домогосподарства відповідно до витягів з погосподарської книги Широкогребельської сільської ради № 2 до дня своєї смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_2 був батько ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , а після смері останнього головою домогосподарства став його син .

З відповіді Хмільницької міської ради від 10.02.2021 № 24-16/13 на адвокатський запит вбачається існування двох житлових будинків по АДРЕСА_1 . Рік побудови першого житлового будинку, площею 68.3 кв. м., - 1948, другого, що площею 91.3 кв. м., - 1997. Будинкові книги для реєстрації громадян по кожному будинку окремо не велись (копія на а.с. 90).

Спори про право власності на нерухоме майно по АДРЕСА_1 неодноразово розглядались судами. Так, постановою Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області було визнано нечинним та скасовано рішення виконавчого комітету Широкогребельської сільської ради № 49 від 23.08.2005 і № 70 від 24.10.2005 про узаконення самовільно побудованого жилого будинку, розміром 9 х12.9 кв. м. та хліва, розміром 45.0 х4.55 кв. м., 4.60 х7.55 кв.м. по АДРЕСА_1 і визнання вказаних будівель належними померлому ОСОБА_3 з видачею свідоцтва про право власності, визнано нечинним та скасовано розпорядження голови Хмільницької райдержадміністрації № 486 від 29.09.2005 в частині узаконення самовільно побудованого жилого будинку, розміром 9 х12.9 кв. м. та хліва, розміром 4.55 х 8.45 кв. м., 4.60 х7.55 кв.м. по АДРЕСА_1 , які належали померлому ОСОБА_3 , розпорядження голови Хмільницької райдержадміністрації № 487 від 03.10.2005 в частині утворення державної приймальної комісії і затвердження Акту державної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об"єкта - індивідуального житлового будинку, де замовником є ОСОБА_3 (справа № 2-482/2007). (а.с. 197) Згідно копії довідки , виданої Широкогребельською сільською радою від 2006 року в будинку по АДРЕСА_1 до 1999 року проживали ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 . В новий будинок батьки не переїжали (а.с. 198) В пусковій газовій відомості зазначено абонентами сторони (а.с. 175-200). Згідно технічної документації із землеустрою ОСОБА_1 здійснював приватизацію земельних ділянок по АДРЕСА_1 в порядку спадкування (а.с. 210-234)

Згідно рішення Апеляційного суду Вінницької області від 02.02.2010 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Широкогребельської сільської ради, треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно: житлові будинки "А" і "Б" з відповідними господарчими будівлям по АДРЕСА_1 , було відмовлено, як і в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання житлового будинку "Б" та хліва "В", що по АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що вищевказане нерухоме майно є самочинним будівництвом і не може бути предметом цивільних правовідносин (копія на а.с. 61-64, 126-128).

Згідно довідки Широкогребельської сільської ради № 799 від 28.10.2019 ОСОБА_2 з 2007 року фактично не проживає за місцем реєстрації (а.с. 22).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Згідно ч. 2 ст. 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна подружжя, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Вирішуючи заяву ОСОБА_1 щодо застосування строків позовної давності за зустрічними вимогами ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, слід виходити з того, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права.

Твердження ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2 ще з 2009 року знала про порушення свого права, що підтверджується рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 18.12.2009 року та рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 02.02.2010 року, суд вважає помилковим, так як предметом спору, що розглядався вказаними судами, було самочинне будівництво, що не є об"єктом цивільного обороту.

Відповідно до п. 2.3 розділу 2 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Про те, що нерухоме майно по АДРЕСА_1 набуло статусу об"єкта цивільних правовідносин ОСОБА_2 стало відомо з моменту ознайомлення з копією позовної заяви ОСОБА_1 про позбавлення її права користування житловим приміщенням, а тому суд вважає, що позовна заява про визнання права власності на частку в спільній сумісній власності подружжя подана з дотриманням трирічного строку позовної давності.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частини перша статті 69 СК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містяться в ст.ст. 22, 28, 29 КпШС України, чинного до 01 січня 2004 року, де передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядав за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Тобто, зі змісту вказаних статтей вбачається презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Згідно ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

В зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 посилається на те, що житловий будинок "Б", загальною площею 91.3 кв. м. , житловою площею 44, 8 кв. м., та сарай "В" по АДРЕСА_1 були побудовані в період перебування її у шлюбі з ОСОБА_1 , а тому, не зважаючи на те, що нерухоме майно було зареєстроване після розірвання шлюбу, воно є спільною сумісною власністю подружжя.

ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечує будь-яку участь колишньої дружини у будівництві житлових будинків та господарських споруд по АДРЕСА_1 , стверджуючи, що нерухоме майно за вказаною адресою будувалось його батьком - ОСОБА_3 .

Матеріалами справи підтверджено, що земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0.2500 га, за адресою: АДРЕСА_1 , передавалась у власність батьку позивача за первісним позовом ОСОБА_3 , останній також до 2006 року значився головою домогосподарства по АДРЕСА_1 . Факт того, що будинкові книги для реєстрації громадян по будинку ОСОБА_7 " окремо не велись (копія на а.с. 90) свідчить про єдиного власника вказаних будівель і відсутність підстав для їх окремого ведення.

Оформлення спірного нерухомого майна було здійснене ОСОБА_1 після розірвання шлюбу і стало можливим лише в результаті оформлення за ним права власності в порядку спадкування за батьком земельної ділянки, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0.2500 га, за адресою: АДРЕСА_1 .

Враховуючи викладене, а також те, що державна реєстрація житлових будинків та господарських споруд по АДРЕСА_1 була проведена після розірвання шлюбу ОСОБА_8 та ОСОБА_2 , з матеріалів справи не вбачається належності комусь із подружжя в період з 1993 по 2006 (період перебування сторін у шлюбі) будинку "Б" та сараю "В" по АДРЕСА_1 , доказів будь-якої участі сторін в їх будівництві в цей період не надано, а тому суд приходить до висновку про недоцільність застосування до данних правовідносин презумпції спільності права власності подружжя на майно, що набуте ними в період шлюбу, на яку посилається ОСОБА_2 .. Доказування у даних правовідносинах має грунтуватись на загальних засадах.

Фотокартки надані позивачем за первісним позовом, копії довідки Широкогребельської сільської ради від 2006 року та ордерів на відпуск лісопродукції (а.с. 73-74, 198, 201) жодним чином не спростовують встановлені в судовому засіданні обставини

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Всупереч вимогам законодавства , ОСОБА_2 жодним чином не довела факт того, що будинок " АДРЕСА_1 був побудований нею чи її чоловіком ОСОБА_1 , будь-які докази її причетності до створення вказаного нерухомого майна матеріали справи не містять.

Беручи до уваги викладене суд приходить до висновку про відмову в задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частку в спільній сумісній власності подружжя.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 , то суд зазначає таке.

Згідно ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону; діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно частини 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Як визначено частиною 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Суд, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх досліджені, приходить висновку, що відповідачка зареєструвала місце свого проживання по АДРЕСА_1 на правах члена сім`ї власника, проте понад один рік, а саме з 2007 року, остання не проживає в належному позивачу житловому будинку, підстав збереження за нею жилого приміщення понад встановлені законом строки не встановлено, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.29, 383, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 81, 141, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням - задоволити.

Визнати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком АДРЕСА_1 .

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частку в спільній сумісній власності подружжя - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 ) 840 грн. 80 коп. сплаченого ним судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складення повного судового рішення - 17.12.2021

Суддя Робак М. В.