н/п 2/490/908/2021 Справа № 490/3368/20
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2021 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого - судді Гуденко О.А.,

при секретарі - Дудник Г.С.,

за участі позивача, відповідача, представника третьої особи Троян О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітетту миколаївської міської ради , Служба у справах дітей Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради про позбавлення батьківських прав,-

ВСТАНОВИВ :

В червні 2020 року позивач, який є рідним дідусем неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до суду до відповідача з позовом, в якому просив про позбавлення відповідача батьківських прав стосовно його сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач вказує на те, що відповідач та його донька ОСОБА_4 є батьками неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який з червня 2018 року проживає з ним та перебуває на його повному утриманні. Так, до цього часу артем проживав зі своїми батьками, які не приділяли йому належної уваги, стосунки між відповідачем та його донькою були напруженими, відбувалися часто сварки, які закінчувалися побиттям матері дитини на її очах. До відвідування шкоди артем такоєж був не готови, що мадло наслідком переведення його після першого класу на навчання до корекційного класу в ЗОШ №13. Батьки не цікавилися ні розвитком дитини, ні станом його здоров`я, пиячили. Відповідач з того часу взагалі не виконує батьківського обов`язку щодо виховання сина, не піклується про його здоров`я, фізичний та моральний розвиток, не надає жодної матеріальної допомоги, жодного разу не навідувався до сина. За час проживання дитини у нього , хлопець почав добре навчатися, регулярно відвідує школу, він лікує його хронічні захворювання, дитина стала впевнена, для онука у нього створені усі необхідні умови для проживання. При нагадуванні про батька ОСОБА_3 нервує і висловлює небажання проживати з ним. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив позбавити відповідача батьківських прав стосовно неповнолітньої дитини.

Ухвалою судді Гуденко О.А. від 31.12.2020 року прийнято до провадження вказану справу та призначено підготовче судове засідання у справі.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просилв суд їх задовольнити. Наголосив суду на тому, що на теперішній час дитина проживає у належних умовах, вони з дружиною (рідною бабусею) піклуються про онука, а до батька, який останніми роками не цікавився його життям, ОСОБА_3 не бажає повертатися. Крім того , ввідповідач може незабаром опинитися за гратами за позбавлення життя своєї дружини - матері ОСОБА_3 , отже дитина взагалі залишиться без піклування.

Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Зазначив, що він не ухилявся від виховання і утриманя дитини, а навпаки, саме позивач насильно забрав сина у матері та переховував дитину від нього. Поки син проживав з ним, він навчив його самостійності, навіть у 8 років дитина самостійно міг посмажити яєшню. Визнав, що дійсно з 2018 року не надавав матеріальної допомоги на утримання сина, оскільки був проти проживання сина у дідуся, з яким у нього склалися неприязнені стосунки. Він наполягав на поверненні йому дитини, вважав, що якщо ОСОБА_6 були потрібні від нього гроші на утримання дитини - то він мав би повернути дитину батькам, тоді би він і не потребував від нього грошей. ОСОБА_6 був поганим батьком, адже виховав доньку-п`яничку. Так, мати ОСОБА_3 , його дружина ОСОБА_4 зловживала алкоголем, зникала з дому, приходила у стані алкогольного сп`яніння, крала у нього гроші на алкоголь, викрала у нього золоту "печатку", щоб продати та отримати гроші на навчання старшого сина. Він дійсно періодично бив свою дружину, щоб навчити її життя та щоб вона не позорила його перед друзями. Сам він має дві вищі освіти, був очільником обласного масштаба та має всі можливості виховувати сина самостійно. У нього є ще троє дітей, вони всі виросли порядними людьми на відміну від доньки позивача. Він дійсно зараз є обвинуваченим у кримінальній справі за обвинуваченням у спричиненін смерті своїй дружині, але тільки суд може розібратися , чи він є винним у її смерті, чи дійсно вона померла від його побоїв. Має постійну роботу і отримує пенсію, проживає у доньки в належних житлових умовах і може забрати туди сина. Сина він майже не бив і не кричав на нього, лише іноді у виховних цілях, возив його до школи, дитина мала все необхідне. Вважає, що саме позивач винен у смерті доньки, адже вона почала пиячити після того, як її батько забрав у неї дитину та розладнав її попередній шлюб. Старшого сина ОСОБА_4 від попереднього шлюбу він також в свій час забрав у матеір і виховав його поганою людиною. Вважає, що якщо він опиниться у місцях позбавлення волі, то знайде порядну людину, якій віддіасть сина на виховання, але не позивачу.

Представник органу опіки та піклування у судовому засіданні просив суд задовольнити позовні вимоги, оскільки поведінка відповідача свідчить про його свідоме ухиляння від батьківських обовязків.

Вислухавши пояснення учасників процесу, зясувавши думку дитини, представника органу опіки та піклування, вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Як підтверджується свідоцтвом про народження серії № НОМЕР_1 від 06.05.2009 року батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла.

ОСОБА_3 навчається у ЗОШ № 14 у корекційному класі .

Згідно витягу з ЄРДР від 02.01.2020 року, ОСОБА_2 є підозрюваним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України. Зазначено, що 02.01.2020 року до центрального ВП ГУНП в Миколаївській області надійшла заява від ОСОБА_2 про те, що він 30.12.2019 року , знаходжячись за адресою свого проживання , а саме АДРЕСА_1 , наніс своїй дружині ОСОБА_4 тілесні ушкодження, які в подальшому спричинили смерть останньої.

На теперішній час вказане кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_2 перебуває на розгляді Центрального районного суду м.Миколаєва.

Батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є ОСОБА_6 , та ОСОБА_11 .

На час звернення до суду, ОСОБА_3 , надано статус дитини позбавленої батьківського піклування ( мати померла, відносно батька відкрито кримінальне провадження), дитина проживає з дідусем ОСОБА_1 та бабусею ОСОБА_11 .

Згідно Акту обстеження умов проживання , складеного комісією Служби у справах дітей Адмінстрації Центрального району ММР, за адресою АДРЕСА_2 , в квартирі проживають ОСОБА_1 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , 1999 р.н. ( брат дитини), та ОСОБА_3 , 2009 р.н., онук власників. ОСОБА_3 дуже любить та цінує бабусю та дідуся, бажає проживати в їх родині. Бабуся та дідусь займаються вихованням та утриманням онука, бажають бути його опікунами.

Відповідно до висновку від 02.11.2020 року Органу опіки та піклування виконкому Миколаївської області про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача відносно його малолітнього сина, орган опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради, вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно його малолітнього сина ОСОБА_3 , 2009 р.н. Зазначено, що після смерті матері ОСОБА_3 залишився прооживати разом з бабусею та дідусем , які займаються його вихованням та утриманням, створили для нього належні умови проживання та навчання. На момент відвідування родини хлопець виразив бажання в подальшому проживати з дідусем та бабусею. ОСОБА_2 нехтує своїми батьківськими обов`язками щодо виховання та утримання малолітнього, не піклується про його розвиток, не спілкується з ним. Така поведінка свідчить про самоусунення від виконання батьківських обов`язків.

Згідно соціально-психологічного висновку Миколаївського міського центру соціальних служб для сім`ї , дітей та молоді , ОСОБА_3 як свою сім`ю сприймає себе, бабусю та дідуся, брата ОСОБА_1 . Стосунки з батьком є невизначеними, оскільки дитина досить тривалий час з ним не бачиться та не спілкується. Між ними відсутній психоемоційний зв`язок. По відношенню до батька відчуває почуття образи через те, що останній у дитинстві кричав на нього, ображав, вважав поганим. Не розуміє, чому батько ставиться до нього погано. З боку батька не відчуває любові, захисту, підтримки, зацікавленості його життям.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Статті 11, 12, 14, 24 Закону України «Про охорону дитинства» передбачають, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї, сприяє розвитку системи послуг з підтримки сімей з дітьми та мережі дитячих закладів.

Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Згідно з міжнародними та національними правовими нормами до прав дитини належить, зокрема, право на врахування її думки щодо питань, які стосуються її життя. Зокрема, відповідно до положень ст. 12 ч. І Конвенції ООН від 20 листопада 1989 року «Про права дитини» (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року), держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Згідно з положеннями ст. 171 СК України думка дитини має бути врахована при вирішенні питань, що стосуються її життя.

Так, судом була заслухана думка дитини ОСОБА_3 у судовому засіднні. ОСОБА_3 зазначив, що не бажає повернутися до батька, йому добре проживати у бабусі з дідусем, які його люблять та допомагають у всьому, роблять з ним домашнє завдання. У нього гарні стосунки і з старшим братом ОСОБА_1 , який зараз навчається в інституті в м.Одеса. Він залишився проживати у дідуся, коли його туди привела мати після того, як її сильно побив батько. Потім вона одужала та вирішила повернутися до батька, хоча він просив мати не ходити туди. Але сам він залишився у дідуся. Після цього мати періодично приходила до дідуся з побоями від батька, а коли синці сходили - знову поверталася до батька. Коли він жив з батьком, той часто кричав на нього, не допомогав робити уроки, проте лаявся , коли він чогось не розумів. Батьки пиячили. Були випадки, коли батько бив його. Після смерті матері він категорично відмовляється жити з батьком, розуміє наслідки позбавлення батька батьківських прав відносно нього і просить суд про це.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Згідно із статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

У відповідності до ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про стан здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно із ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Відповідно до ч. 5 ст.19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодиться з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст. 19 СК України).

За положенням п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Згідно з п. п. 15, 16 роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківськихобов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Так, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на батька і можливо лише при доведенні винної поведінки останнього, його свідомого нехтування своїх батьківських обов`язків, а складні стосунки між батьками не повинні впливати на інтереси дитини.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод проголошено, що кожен має право на повагу до свого сімейного життя. Органи державної влади не можуть втручатись у здійсненні цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Справи щодо відібрання дітей і позбавлення батьківських прав неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини.

При розгляді справи «Савіни проти України» (CASE OF SAVINY v. UKRAINE) №39948/06, п. 49-50) Європейський суд з прав людини наголосив на такому: Хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу «Ньяоре проти Франції» (Gnahore v. France), № 40031/98, п. 59, ECHR 2000 -IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава -відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (див., наприклад, справу «Скоццарі та Дж`юнта проти Італії» (Scozzari & Giunta v. Italy), [GC], №№ 39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000 -VIII).

Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (див., mutatis mutandis, справу «Хазе проти Німеччини» (Haase v. Germany), № 11057/02, п. 99, ЄСПЛ 2004 -III (витяги)). Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я (див. справи «Валлова і Валла проти Чеської Республіки» (Wallova and Walla v. the Czech Republic), № 23848/04, п. 72, від 26 жовтня 2006 року; і «Гавелка та інші проти Чеської Республіки» (Havelka and Others v. the Czech Republic), № 23499/06, п. 57, від 21 червня 2007 року). З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (див., наприклад, справу «К. А. проти Фінляндії» (K. A. v. Finland), № 27751/95, п. 92, ЄСПЛ 2003 -I). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (див., наприклад, справу «Мозер проти Австрії» (Moser v. Austria), № 12643/02, п. 68, від 21 вересня 2006 року; згадані вище рішення у справі «Валлова і Валла проти Чеської Республіки», пп. 73- 76, та у справі Гавелка та інші, п. 61).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суди повинен врахувати, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи із наявності обставин самоусунення відповідача від участі у вихованні, утриманні, харчуванні, лікуванні, наданні освіти, спілкуванні з малолітнім сином, тим більше який залишився без материнського піклування. До того ж, достовірно знаючи про місце проживання дитини, відповідач не вчиняв жодних дієвих заходів щодо побачення з дитиною, її підтримки як до смерті матері ( враховуючи її поведінку) так і після смерті.

Суд не може прийняти до уваги його заперечення стосовно того, що він не зміг побачити сина , бо декілька разів приходив, а йому не відчиняли двері - адже ні жодних доказів такого він суду не надав. До того ж , дитина навчалася в школі, місце навчання дитини відповідачеві достовірно було відомо, проте він не вчиняв дій і щодо спілкування з сином та його підтримки і за місцем навчання.

Суд не вважає за поважні його пояснення, що через наявність неприязнених стосунків з батьком його дружини він не надавав матеріальної підтримки на утримання сина , адже потреби дитини у харчуванні , одягу та приладді для навчання не можуть залежати від відношення його батьків один до одного.

Для малолітньої дитини, яка отримала психологічну травму у вигляді спочатку неналежної поведінки батьків, побоїв а потім і смерті матері, перебування у спокійній та доброзичливій атмосфері родинного затишку є життєво необхідним як для фізичного, так і психічного здоров`я та розвитку. Відповідач можливість та спроможність створити такі умови для дитини - суду не довів.

Натомість, Конвенцією ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони приватними чи державними установами, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини ( ч.1 ст. 3 Конвенції). Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основу відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ч.1 ст. 18 Конвенції).

Суд виходить з того, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

При цьому суд бере до уваги прецедентну практику Європейського суду -з прав людини, а саме: право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкоджати цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», пункт 49, рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 47), розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49), у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»).

Перевіряючи доводи позову, суд бере до уваги, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, проте у цій справі виходить з того, що судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення, а також із встановлених судом першої інстанції обставин на підставі досліджених та оцінених доказів у справі: сталі соціальні зв`язки дитини, її місце проживання та місце навчання, психологічний стан дитини. Крім того,суд бере до уваги, що дитина проживає в сім`ї дідуся та бабусі протягом тривалого часу та адаптована до нової сім`ї і це відповідає його найкращим інтересам.

Вирішуючи питання щодо позбавлення відповідача батьківських прав, втручання в його сімейні права, суд зазначає, що це втручання здійснюється судом згідно із законом, має законну мету - захист інтересів дитини, і таке втручання з огляду на найкращі інтереси дитини є необхідним у демократичному суспільстві, оскільки є співрозмірним із переслідуваною законною метою - найкращі інтереси дитини.

Враховуючи вищевикладене, обставини життя дитини, що склалися на час вирішення даної справи , виходячи насамперед з найвищих інтересів дитини , необхідність захистити її від небезпеки, суд розцінює поведінку відповідача саме як ухилення батька від виконання своїх обов`язків , свідоме нехтування ними, що є підставою для позбавлення ОСОБА_2 батькіських прав відповідно до п.п. 1,2 ч.1 ст.164 СК України.

Відповідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягнення судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп.

Керуючись ст. 4-13, 76-89, 258-273, 280 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав - задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьківських прав щодо сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 01 березня 2021 року.

СУДДЯ О.А. ГУДЕНКО