Дата документу 23.12.2021 Справа № 335/3678/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/3678/20 Головуючий у 1 інстанції: Геєць Ю.В.
Провадження № 22-ц/807/2014/21 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В., суддів Гончар М.С., Кримської О.М.

при секретарі: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про індексацію грошового зобов`язання та сплату трьох процентів річних,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ГУПФУ про індексацію грошового зобов`язання та сплату трьох процентів річних, мотивуючи свої вимоги тим, що постановою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17.05.2011 у справі № 2а-49/2011 Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Запоріжжя, правонаступником якого є відповідач, зобов`язано здійснити позивачеві перерахунок та виплату основної та додаткової пенсії за період з 29.05.2010, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, визначеного відповідно до вимог законодавства. Постанова суду набрала законної сили 06.12.2011. На виконання цієї постанови відповідач провів перерахунок, нарахувавши до виплати позивачеві суму розміром 46 878,24 грн., яка до теперішнього часу не виплачена.

Крім того, постановою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 09.10.2014 у справі № 332/4807/14-а зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Запоріжжя провести перерахунок та виплату державної та додаткової пенсії з 25.03.2014 по 02.08.2014 включно, з урахуванням різниці, яка була виплачена у цей період. Постанова суду набрала законної сили 25.12.2014. На виконання цієї постанови відповідач провів перерахунок та нарахував до виплати позивачеві суму розміром 19339,70 грн., яка була виплачена у березні 2020 року.

Оскільки відповідач своєчасно не виплатив позивачеві вказані суми пенсії, позивач, посилаючись на положення ст. 625 ЦК України, просив стягнути з відповідача інфляційні втрати та 3% річних розміром 87 572,71 грн. за період з 06.12.2011 по 28.02.2020 на суму заборгованості, нараховану на виконання постанови Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17.05.2011 у справі № 2а-49/2011, інфляційні втрати та 3% річних розміром 24061,15 грн. за період з 25.12.2014 по 28.02.2020 на суму заборгованості, нараховану на виконання постанови Заводського районного суду м. Запоріжжя від 09.10.2014 у справі № 332/4807/14-а.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 вересня 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати розміром 75 990 грн. та 3 % річних розміром 11 582 грн., нарахованих на суму заборгованості у зв`язку з неналежним виконанням постанови Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17.5.2011р. у справі № 2а-498/2011 за період з 06.12.2011р. по 28.02.2020р., всього 87 572,41 грн.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати розміром 21055,15 грн. та 3 % річних розміром 3006 грн., нарахованих на суму заборгованості у зв`язку з неналежним виконанням постанови Заводського районного суду м. Запоріжжя від 09.10.2014р. у справі № 332-4807/14-а за період з 25.12.2014р. по 28.02.2020р., всього 24061,15 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду та посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ГУ Пенсійного фонду України в Запорізькій області у своїй апеляційній скарзі просив рішення суду першої інстанції скасувати та закрити провадження у цій справі.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 03 червня 2021р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ГУ ПФУ у Запорізькій області та ухвалою від 03 червня 2021р. справу призначено до розгляду без повідомлення учасників та без проведення судового засідання.

10 червня 2021р. до апеляційного суду надійшла заява від ОСОБА_2 про заміну сторони правонаступником, у якій остання зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_1 , який є позивачем у цій справі, тому просила здійснити процесуальне правонаступництво сторони позивача.

З метою з`ясування цих обставин ухвалами Запорізького апеляційного суду від 15 червня 2021р. та від 05 серпня 2021р. було витребувано спадкову справу після смерті ОСОБА_1 ( а.с. 118-119, 130-).

З наданої на запит суду спадкової справи № 115/2020 (індекс 02-14), встановлено, що після смерті позивача ОСОБА_1 спадщину прийняли його дружина ОСОБА_2 та племінниця ОСОБА_3 ( а.с. 134-180).

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 07 жовтня 2021р. здійснено процесуальне правонаступництво: залучено замість померлого позивача ОСОБА_1 в якості правонаступників його спадкоємців ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ( а.с. 185), яким направлені копії позовної заяви, рішення суду та копія апеляційної скарги, запропоновано надати відзив на скаргу, а також з урахуванням того, що коло осіб змінилось внаслідок спадкування, справу призначено до розгляду в судовому засіданні на 23.12.2021р.

Вказані документи та судові повістки правонаступники отримали: ОСОБА_2 19.10.2021р., ОСОБА_3 23.10.2021р., але відзиву від них не надійшло, до судово-го засідання 23.12.2021р. вони не з`явились, клопотань, заяв від них не надходило.

Не прибув у це судове засідання й представник відповідача, повідомлений належним чином, отримавши судову повістку 11.10.2021р., надавши клопотання про закриття прова-

дження у цій справі у зв`язку зі смертю позивача.

Тому апеляційний розгляд відбувся у відсутності сторін відповідно до вимог ч. 2 статті 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

При вирішенні клопотання відповідача про закриття провадження у справі у зв`язку із смертю позивача колегія вказує, що таке закриття є можливим, коли спірні правовідносини не допускають правонаступництво, проте соціальні виплати, про стягнення яких прийнято рішення судами, а також здійснені нарахування на них інфляційних втрат та 3 % річних, які також стягнуто за життя спадкодавця, спадкуються на загальних підставах, а тому спірні правовідносини допускають правонаступництво. Та таке правонаступництво застосовано на стадії апеляційного провадження та замінено померлого позивача ОСОБА_1 на його спадкоємців ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Надалі колегія зазначає, що судом першої інстанції встановлені наступні обставини у справі.

Постановою Заводського районного суду м. Запоріжжя по справі № 2а-49/2011 від 17.05.2011 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Запоріжжя про оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень та зобов`язання вчинити певні дії, задоволено частково.

Визнано дії Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Запоріжжя щодо відмови в перерахунку пенсії ОСОБА_4 у відповідності з вимогами встановленими ст. 50, ч. 4 ст. 54, ч. З ст. 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» протиправними з 29.05.2010 року.

Зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Запоріжжя перерахувати ОСОБА_4 державну пенсію та додаткову пенсію, як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інваліду 3 групи з 29.05.2010 року, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком визначеного відповідно до вимог ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та ст. 50, 54 Закону України «Про соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду по справ № 2а-49/2011 від 06.12.2011 року апеляційну скаргу УПФУ в Заводському районі м. Запоріжжя, залишено без задоволення.

Постанову Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17.05.2011 року, залишено без змін.

На виконання постанови Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17.05.2011 року та ухвали Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 06.12.2011 року по справі № 2а-49/2011 управлінням проведено перерахунок, в результаті якого за період з 29.05.2010 року по 22.07.2011 року нараховано 46 878,24 грн.

До теперішнього часу вказана сума пенсії ОСОБА_1 не виплачена, що не заперечується відповідачем відповідно до інформації, наведеної у відзиві на позов.

Крім того, постановою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 09.10.2014 року по справі № 332/4807/14-а провадження № 2-а/332/67/14 позовні вимоги ОСОБА_5 до Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Запоріжжя про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинення певних дій, задоволено частково.

Визнано неправомірними дії УПФУ в Заводському районі м. Запоріжжя щодо відмо-

ви у здійсненні перерахунку та виплати ОСОБА_4 як інваліду 3 групи державної та

додаткової пенсії, як особі, яка постраждала внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС І категорії;

Зобов`язано УПФУ в Заводському районі м. Запоріжжя здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_4 державної пенсії (по інвалідності) відповідно до ст.ст. 49, 54, 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі шести мінімальних пенсій за віком, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленої ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 25.03.2014 року по 02.08.2014 року включно, з урахуванням різниці, яка була виплачена у цей період.

Зобов`язано УПФУ в Заводському районі м. Запоріжжя здійснити нарахування і виплату ОСОБА_4 додаткової пенсії відповідно до ст.ст. 49, 50, 53, 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі 50 (п`ятдесяти) відсотків мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленої ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 25.03.2014 року по 02.08.2014 року включно, з урахуванням різниці, яка була виплачена у цей період.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 25.12.2014 року у справі № 332/4807/14-а (2-а/332/67/14) апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Запоріжжя, залишено без задоволення. Постанову Заводського районного суду м. Запоріжжя від 09.10.2014 року у адміністративній справі № 332/4807/14-а (2-а/332/67/14), залишено без змін.

В результаті вказаного перерахунку позивачу нараховано 19 339,70 грн.

Вказана сума пенсії була виплачена позивачеві 19.03.2020, на підтвердження чого відповідачем надано копію електронного реєстру рішень суду.

За вказаних встановлених обставин, суд першої істанції визнав, що є підстави для застосування приписів статті 625 ЦК України. Та суд погодився із розрахунками позивача і стягнув нараховані на заборгованість інфляційні втрати та 3 % річних.

В апеляційній скарзі відповідач вказує, що постанови Заводського районного суду від 17.05.2011р. у справі № 2а-49/2011 та від 09.10.2014р. у справі № 332/4807/14-а є рішеннями із пенсійних виплат та пільг, а боржником є державний орган. Тому за суб`єктним складом та за характером правовідносин спір належить до юрисдикції адміністративного судочинства. Тому просить скасувати рішення суду першої інстанції та закрити провадження у цій справі.

Перевіривши вказані доводи скарги, колегія визнає їх обґрунтованими з огляду на наступне.

Згідно з частиною 1 статті 377 ЦПК України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Частиною 2 вказаної норми визначено, що порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

З позовної заяви та інших матеріалів справи вбачається, що з позовом до суду до Го-

ловного управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області звернувся ОСОБА_1 як інвалід 3 групи внаслідок захворювання, пов`язаного з участю у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, віднесений до 1 категорії, якому цим органом нараховано на підставі рішень судів в адміністративних справах, але не виплачено чи виплачено із затримкою пенсію. Тому він просив стягнути з ГУ ПФУ в Запорізькій області інфляційні втрати та 3 % річних.

Наведені обставини свідчать про те, що між сторонами виникли грошові зобов`язання, оскільки праву позивача вимагати від відповідача як державного органу виконання певних дій кореспондує обов`язок відповідача сплатити грошові кошти на користь позивача, який має спеціальний статус пільговика з пенсійних виплат, а у випадку несвоєчасної виплати такої пільги до таких відносин підлягає застосуванню положення статті 625 ЦК України.

В апеляційній скарзі відповідач оспорює рішення як по суті, так і на тих підставах, що правовідносини виникли на підставі рішень у адміністративних справах, тобто із спору, що є публічно-правовим.

З цього приводу колегія зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у параграфі 24 свого рішення від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" зазначив, що фраза "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін "суд, встановлений законом" у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.

У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Для вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення складу учасників справи. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із прав та/або інтересів, за захистом яких звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, їх змісту та правової природи.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватно-правовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних особистих прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є зазвичай фізична особа (стаття 19 ЦПК України).

Натомість, публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно - правових відносин і стосується саме цих правовідносин з їх специфічними суб`єктами та їх підпорядкованістю.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають, зокрема, у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій; на публічно-правові спори, у тому числі на спори фізичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності (частина перша, пункт 1 частини другої статті 19 КАС України.

Тому загальними критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути і пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

У пункті 7 частини першої статті 4 КАС України визначено, що суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Стосовно терміну "публічно-владні управлінські функції", то зміст поняття полягає в наявності у суб`єкта суспільно необхідних для невизначеного або певного кола осіб повноважень застосовувати надану йому владу, за допомогою якої впливати на розвиток правовідносин, а «управлінські функції" - це основні напрямки діяльності органу влади, його посадової чи службової особи або іншого уповноваженого суб`єкта, спрямовані на управління діяльністю підлеглого суб`єкта.

Відтак до справ адміністративної юрисдикції віднесені, зокрема, публічно-правові спори, ознакою яких є не лише спеціальний суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення та/або спір, який виник між двома чи більше суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у правовідносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень тощо.

Тому помилковим є застосування статті 19 КАС України та поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень. Для вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію визначення складу учасників справи.

Визначальною ознакою для правильного визначення юрисдикції спору є характер правовідносин, з яких виник спір: зміст прав та обов`язків його учасників, правовий статус сторін правовідносин та їх матеріально-правове регулювання тощо.

Захист порушених прав та інтересів здійснюється судом за вимогою особи, що вважає своє право порушеним.

Захист та/або відновлення будь-якого права судом здійснюється шляхом ухвалення судового рішення як акта правосуддя. Однак судове рішення, незважаючи на те, що має ознаки нормативності, не породжує жодних правовідносин чи прав та/або обов`язків, а лише шляхом застосування відповідного способу захисту права, визначеного законом або договором, трансформує права та/або зобов`язання учасників правовідносин в іншу, прийнятну для позивача форму.

Зокрема, наявність судового рішення про відновлення прав на грошові суми (соціальні виплати), не нараховані та/або не виплачені як доходи, не змінює правової природи правовідносин учасників цього спору, оскільки за своєю юридичною природою рішення суду не породжує нових прав та/або зобов`язань,а як спосіб захисту порушеного права на їх отримання лише трансформує та/або підтверджує існуючі зобов`язання з їх виплати у спосіб, обраний позивачем .

Отже, можна дійти висновку, що спори, які виникають у судах у зв`язку з невиконанням суб`єктом владних повноважень своїх функцій (щодо його незаконних дій та/або зобов`язання до виконання таких повноважень), та ухвалення за результатами розгляду цих спорів судових рішень не змінює правову природу та характер правовідносин, які виникли між сторонами, а тому спори щодо порушення своїх зобов`язань суб`єктом владних повноважень, зокрема щодо перерахування, нарахування, виплати грошових сум, у тому числі після судового рішення або на його виконання, повинні розглядатись судами за юрисдикцією, визначеною відповідно до характеру цих правовідносин.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 09 лютого 2021 року у справі №520/17342/18 (провадження №14-158цс20), де зазначила наступне.

За змістом частини третьої статті 11 та частини першої?статті 13 ЦК України вбачається, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Законодавець у частині першій статті 509 ЦК України визначив зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника відносно кредитора, якому кореспондується право кредитора вимагати у боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання в силу частин другої та третьої статті 11 ЦК України може виникати на підставі договорів та інших правочинів, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інших юридичних фактів, безпосередньо з актів цивільного законодавства тощо.

Частиною другою статті 4 ЦК України передбачено, що основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України.

Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, а саме відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та 3 % річних від простроченої суми.

У кредитора при цьому згідно із частиною другою статті 625 ЦК України виникає кореспондуюче право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення сплати основного боргу.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах №703/2718/16-ц (провадження №14-241цс19) та №646/14523/15-ц (провадження №14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі №922/3095/18 (провадження №12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня?2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, дійшла до висновку про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог у одній справі не є обов`язковим.

Відтак, ураховуючи акцесорний (додатковий) характер визначених статтею 625 ЦК

України зобов`язань, спори про відшкодування передбачених ними грошових сум, з огляду на їх похідний характер від основного спору, підлягають розгляду за правилами тієї юрисдикції, за правилами якої підлягає розгляду основний спір.

Відповідно до положень ч. 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Як вбачається з матеріалів справи первісні спори за позовами ОСОБА_1 до ГУ ПФУ у Запорізькій області про зобов`язання здійснити нарахування та сплатити пільгову пенсію відповідно до положень ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» були розглянуті за правилами адміністративного судочинства.

Вказані пенсійні виплати було нараховано на підставі судових рішень, але не виплачено чи виплачено із значним запізненням ОСОБА_1 , у зв`язку з чим ним було ініційовано звернення до суду в порядку цивільного судочинства до ГУ ПФУ у Запорізькій області з приводу стягнення згідно зі статтею 625 ЦК України інфляційних втрат та 3 % річних за весь період невиплати.

З огляду на характер правовідносин, що виникли між сторонами, зміст прав та обов`язків у цих правовідносинах, їх суб`єктний склад, слід виснувати, що у цій справі між сторонами виник публічно-правивий спір щодо нарахування, сплати пенсійної пільги, який було розглянуто за правилами адміністративного судочинства, а тому за позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат та 3% річних на підставі статті 625 ЦК України з огляду на їх похідний характер також підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

З врахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції порушив предметну юрисдикцію спору, помилково розглянув справу в порядку цивільного судочинства, в той час як дана справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а тому рішення суду підлягає скасуванню, а провадження в справі відповідно до норм п. 1 ч. 1 ст. 255 і ч.ч. 1, 2 ст. 377 ЦПК України слід закрити.

На виконання вимог ч. 1 ст. 256, ст. 377 ЦПК України апеляційний суд роз`яснює ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (оскільки справу розглянуто за відсутності учасників, тому позивачі не клопотали про передачу справи до належного адміністративного суду), що розгляд справи віднесено до юрисдикції Запорізького окружного адміністративного суду за територіальною підсудністю, і позивачі мають право протягом десяти днів з дня отримання ними відповідної постанови звернутися до апеляційного суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі, із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

ГУ ПФУ в Запорізькій області подало клопотання про повернення суми судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, у випадку закриття провадження у справі, яке підлягає задоволенню.

Так, відповідно до вимог статті 7 ЗУ «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі: 5) закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Встановлено, що відповідачем сплачено згідно з платіжним дорученням № 2081 від 31.05.2021р. за подання апеляційної скарги судовий збір в сумі 1261 грн., який підлягає поверненню відповідачу у зв`язку із закриттям провадження у цій справі.

Керуючись ст.ст. 374, 377, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 вересня 2020 року у цій справі скасувати, провадження у цій справі закрити.

Роз`яснити залученим у справу правонаступникам померлого позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , право на подання заяви про направлення справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи Запорізького адміністративного окружного суду.

Зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби у Запорізькій області повернути Головному управлінню Пенсійного фонду України в Запорізькій області згідно з платіжним дорученням № 2081 від 31.05.2021р. судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1261,20, сплачений на наступні реквізити,

22030101 Судовий збір (Державна судова адміністрація України)

Отримувач коштів: ГУК у Зап.обл/м. Запоріжжя Вознес./22030101;

Рахунок отримувача (IBAN): UA0008513;

Код отримувача (ЄДРПОУ): 37941997

Банк отримувача: Казначейство України (ЕАП)

Відомча ознака: «80» Апеляційні суди

призначення платежу: *;101;______(код клієнта за ЄДРПОУ для юридичних осіб (доповнюється зліва нулями до 8 цифр, якщо значущих цифр менше 8), реєстраційний номер облікової картки платника податків фізичної особи (завжди має 10 цифр) або серія та номер паспорта громадянина України, в разі якщо платник через свої релігійні переконання відмовився від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків і має відповідну відмітку у паспорті);Судовий збір, за позовом ________ (ПІБ чи назва установи, організації позивача), на рішення від _______(Дата оскаржуваного рішення) по справі _______(Номер справи), Запорізький апеляційний суд.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Постанову прийнято, складено та підписано складений 24 грудня 2021 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Кримська О.М.