22-ц/804/416/21
264/770/19

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
„ 09 лютого 2021 року місто Маріуполь Донецької області
Єдиний унікальний номер 264/770/19
Номер провадження 22-ц/804/416/21
Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого: Зайцевої С.А.
суддів: Пономарьової О.М., Попової С.А.
за участю секретаря: Грішко С. В.
учасники справи:
позивач Маріупольська міська рада
треті особи Кальміуська районна адміністрація Маріупольської міської ради, Мангушська районна державна адміністрація Донецької області
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 жовтня 2020 року головуючого судді Матвєєвої Ю.О. зі складанням повного тексту судового рішення 16 жовтня 2020 року по цивільній справі про право власності, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, закриття розділу у Державному реєстрі прав на об`єкт нерухомого майна та припинення права власності,-
В січні 2019 року Маріупольська міська звернулась з вказаним позовом до ОСОБА_1 , мотивуючи вимоги тим,що 21 вересня 2018 року Департаментом по роботі з активами Маріупольської міської ради складений акт виїзного обстеження перевірки дотримання земельного законодавства, про те, що за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 самовільно зайнята та використовується для функціонування торгівельного павільйону земельна ділянка, із земель житлової та громадської забудови , без правовстановлюючих документів на земельну ділянку, що є порушенням ст.ст. 125,126,211, 212 ЗК України .Встановлено,що за вказаною адресою ОСОБА_1 зареєстровано право власності на підставі свідоцтва про право власності за № НОМЕР_1 від 31 липня 2015 року. Листом управління земельних відносин від 11 січня 2018 року було надано інформацію про те,що земельна ділянка за вищевказаною адресою знаходиться у комунальній власності . Будь-які заяви про виділення земельної ділянки у власність або оренду до Маріупольської міської ради не надходило,рішення про передачу у власність та/або надання у користування вказаної земельної ділянки не приймались,договори оренди не укладались. Управлінню державного архітектурно-будівельного контролю Маріупольської міської ради було передано повноваження по реєстрації дозвільних документів та з 08 лютого 2016 року по теперішній час до управління не надходило звернень відповідача щодо реєстрації дозвільних документів на об*єкт будівництва за адресою : АДРЕСА_1 ,відповідно питання щодо надання дозвільних документів на будівництво управлінням не розглядалось. У Єдиному реєстрі дозвільних документів,який ведеться з 2011 року,відсутня інформація стосовно реєстрації документів на вказаний об*єкт будівництва. Відповідно до листа Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції України Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 02 листопада 2018 року ,згідно з даними Єдиного реєстру отриманих повідомлень про початок виконання підготовчих і будівельних робіт, зареєстрованих декларацій про початок виконання підготовчих і будівельних робіт,виданих дозволів на виконання будівельних робіт,зареєстрованих декларацій про готовність об*єкту до експлуатації та виданих сертифікатів,відмов у реєстрації таких декларацій та у видачі таких дозволів і сертифікатів,будь-які документи стосовно об*єкту будівництва за вказаною адресою,де замовником є ОСОБА_1 Департаментом не реєструвалось .
Відповідно до ст. 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.
Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення. Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до Закону України «Про благоустрій населених пунктів».
Нежитлове приміщення за адресою : АДРЕСА_1 виконане з полегшених конструкцій,має площу менше 30 кв.м. та не має фундаменту,воно може бути віднесено до категорії тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності. Тобто,нежитлове приміщення « торгівельний трейлер» літ А-1,площею 5,7 кв.м. по АДРЕСА_1 ,власником якого є ОСОБА_1 не є капітальною спорудою.
Відповідно до ч. 4 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не підлягають державній реєстрації речового права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, приміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв`язку, залізничні колії.
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 03 січня 2019 року реєстр прав власності на нерухоме майно містить активний запис про реєстрацію права власності на «торгівельний трейлер» , що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Враховуючи викладене,позивач вважав,що державним реєстратором ,в порушення вимог законодавства України, без передбаченої законом документації, без проведення перевірки достовірності відомостей, вказаних у документації, була проведена державна реєстрація права власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Тобто, при поданні ОСОБА_1 недостовірних документів про наявність права користування земельною ділянкою, а також реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації, що розцінюється позивачем як відсутністю належних документів, державним реєстратором фактично проведено державну реєстрацію права власності на вищезазначене нежитлове приміщення за ОСОБА_1 , яке підлягає скасуванню на підставі ч.4 ст.5 Закону України « Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень «. Посилаючись на вказані обставини,положення статей 12,116,125,126,211,212 ЗК України ,ст.386,387 ЦК України,ст.5 Закону України « Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», просили скасувати свідоцтво про право власності серія та номер НОМЕР_1 , видане 31 липня 2015 року реєстраційною службою Першотравневого районного управління юстиції Донецької області, скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 23320720 від 31 липня 2015 року, закрити розділ у Державному реєстрі прав на об`єкт нерухомого майна та припинення права власності, та стягнути з відповідача витрати зі сплати судового збору.
Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 жовтня 2020 року позов Маріупольської міської ради задоволено. Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень від 31 липня 2015 року № 23320720 державного реєстратора прав на нерухоме майно реєстраційної служби Першотравневого районного управління юстиції Донецької області Джеренова Є. С. про проведення державної реєстрації права власності на нежитлове приміщення, що розташоване за адресою : АДРЕСА_1 за суб`єктом ОСОБА_1 . Скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 31 липня 2015 року № 41572176, а саме : на нежитлове приміщення площею 5,7 кв.м, яке розташоване за адресою : АДРЕСА_1 , власник ОСОБА_1 . Закрито розділ у Державному реєстрі прав на об`єкт нерухомого майна № 23 стосовно нежитлового приміщення площею 5,7 кв.м, яке розташоване за адресою : АДРЕСА_1 , власник ОСОБА_1 . Припинено право власності за номером запису 10635271 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності нежитлового приміщення площею 5,7 кв.м, яке розташоване за адресою : АДРЕСА_1 , власник ОСОБА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Маріупольської міської ради судові витрати зі сплати судового збору в сумі 5944 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне дослідження доказів та їх оцінку, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування доводів скарги зазначає, що нежитлове приміщення «торгівельний трейлер» літ. А-1 площею 5, 7 кв.м. по АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_1 не є капітальною спорудою, оскільки нежитлове приміщення виконане з полегшених конструкцій, має площу менше 30 кв.м та не має фундаменту. В той же час, судом зазначено, що право власності на нерухоме майно торгівельний павільйон, розташований за вищевказаною адресою не могло бути зареєстровано, оскільки відповідно до ст. 376 ЦК України таке майно вважається самочинним будівництвом. Із зазначенням п. 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Держбуду України № 127 від 24 травня 2001 року, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, вказує, що самочинне будівництво не може бути тимчасовою спорудою - не капітальною спорудою, а судом першої інстанції, за відсутності висновків будівельно-технічної експертизи, без належного обґрунтування власної позиції, спираючись лише на власні міркування обрано одразу два варіанти правових підстав, які суперечать одна одній, для задоволення позову. Суд мав врахувати, що у справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього, ч. 2 ст. 376 ЦК України, до того ж наявний технічний паспорт на спірний об`єкт нерухомості, який виготовлений Маріупольським Бюро технічної інвентаризації від 14 квітня 2014 року, який згадується в оскаржуваному рішенні свідчить, що нежитлове приміщення має загальну площу 5,7 кв.м., облаштоване на бетонному майданчику, із бетонним фундаментом, стін із сендвіч-панелей та бетонної підлоги. Зауважує, що оскаржуване судове рішення взагалі мотивоване тим, що право власності на об`єкт нерухомого майна, загальною площею 5,7 кв. м., - розташованого у АДРЕСА_1 , виникло не на законних підставах, з порушенням процедури державної реєстрації та на підставі неналежних документів, хоча в цій справі позивач не заявляв вимог про визнання незаконними дії державного реєстратора та незаконною процедуру державної реєстрації, обираючи в якості правової підстави ч. 4 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», тобто позивач не стверджував про незаконність процедури державної реєстрації права власності та дій державного реєстратора, хоча це не відноситься до предмету даного спору.

На час виникнення правовідносин, процедура проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедура взяття на облік безхазяйного нерухомого майна на момент виникнення спірних правовідносин визначалась Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 (далі - Порядок). Свідоцтво про право власності на новостворене нерухоме майно видається не на підставі документу, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на земельну ділянку та документу, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, а на підставі рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна.

В рішенні, суд першої інстанції, посилаючись на доведеність протиправності дій державного реєстратора Джеренова Є. С, незаконність процедури державної реєстрації та на неналежність документів необхідних для проведення державної реєстрації, вважає, що рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 підлягає скасуванню. Проте, судом не звернуто уваги на те, що норми права на які він посилається не містять жодних положень щодо припинення вже зареєстрованого права власності або скасування свідоцтва про право власності чи рішення про державну реєстрацію права власності.

Крім того, посилаючись на висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі №48/30, п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України, вказує, що скасування оспорюваного свідоцтва про право власності, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, закриття розділу у Державному реєстрі прав на об`єкт нерухомого майна та припинення права власності в даному випадку не забезпечують відновлення порушеного права позивача, а є лише втручанням в право приватної власності ОСОБА_1 . Позивачем не вказано жодних доводів, які б свідчили, про порушення інтересів громади та необхідності держави втручатись в право власності особи, не доведено, що внаслідок отримання ОСОБА_1 оскаржуваного свідоцтва про право власності було спричинено зменшення надходжень до бюджету, або було порушено права чи законні інтереси не лише позивача, але і інших суб`єктів, на яких може вплинути вирішення спору.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Маріупольської міської ради Кравченко О.О. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, посилаючись на необґрунтованість та незаконність вимог апеляційної скарги. Зокрема зазначено, що в апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що у матеріалах справи міститься технічний паспорт на об`єкт, у якому зазначено, що нежитлове приміщення має загальну площу 5,7 кв.м., облаштоване на бетонному фундаменті, стіни з сендвіч - панелей та бетонної підлоги. Але, якщо подивитися на фотокартку, яка долучена до витягу з протоколу засідання комісії з питань користування об`єктами благоустрою на території м. Маріуполя від 07 листопада 2011 року, вбачається, що на фото зображений трейлер з легких конструкцій, який розташований на цеглинах.

Проаналізувавши документацію, що надав відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, вбачається, що представником ОСОБА_1 , що подавала заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняту 31 липня 2015 року, реєстраційний номер 12607855 була ОСОБА_2 , що діяла на підставі цивільно-правової угоди серії та номеру б/н, виданої від 18 травня 2015 року, податковий номер: НОМЕР_2 , також, можна зробити висновок, що у електронних копіях реєстраційної справи відсутній документ на підтвердження виникнення, перехід та припинення речових прав на земельну ділянку, документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. У ОСОБА_1 , відсутні документи, які могли б бути підставою для видачі свідоцтва про власності, серія та номер: НОМЕР_1 , видане 31 липня 2015 року, видавник реєстраційна служба Першотравневого районного управління юстиції Донецької області. Тому, вважають, що свідоцтво видано з порушенням вимог чинного законодавства. Таким чином, враховуючи те, що на сьогоднішній день, наказом Управління державного архітектурного-будівельного контролю міської ради від 26 березня 2018 року № 15 «Про скасування декларації про початок виконання будівельних робіт та про готовність об`єкту до експлуатації» було скасовано, вищезазначені декларації, а відповідно вони слугували підставою видачі свідоцтва про право власності, що оспорюється, та враховуючи той факт, що не на момент отримання свідоцтва про право власності, ні на сьогоднішній день ОСОБА_1 , не заключав договір оренди земельної ділянки, на якій розташований спірний об`єкт, право власності за ОСОБА_1 підлягає скасуванню. Також, враховуючи той факт, що ОСОБА_1 використовує земельну ділянку для функціонування торгівельного павільйону на підставі свідоцтва про право власності від 31 липня 2015 року № 41572176 без правовстановлюючих документів на земельну ділянку, є порушенням ст.125, 126, 211 ЗК України.

До того ж, ОСОБА_1 зазначено, що передумовою видачі свідоцтва є прийняття рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно. Однак, рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно приймається після аналізу усіх поданих для державної реєстрації права власності, встановлених ч.2.п. 49 Порядку про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868, а саме: документ, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на земельну ділянку; документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. Саме тому, міська рада звернулася з підставами щодо скасування і рішення про державну реєстрацію речових прав і за скасуванням свідоцтва про право власності.

Щодо того, що міською радою не доведено, що саме спричинило зменшення надходжень до бюджету після того, як ОСОБА_1 отримав свідоцтво що оскаржується, посилаючись на ст. 19 Конституції України, ст. 12, ч.ч. 2 ст. 116 ЗК України, п. 34 ч. 1 ст. ст. 10, 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», зазначено, що на сьогоднішній день з моменту отримання права власності ОСОБА_1 на об`єкт, розташований за адресою: АДРЕСА_1 минуло 5,5 років. Протягом саме цього періоду часу Маріупольська міська рада не отримує у міський бюджет плату за користування земельною ділянкою. ОСОБА_1 самовільно розмістив об`єкт, після чого оформив на нього правовстановлюючі документи, як на капітальну споруду та відповідно продовжує порушувати права міської ради, користуючись земельною ділянкою без дозволу. Після великої кількості запитів, що були направлені до різних структурних підрозділів в рамках підготовки позовної заяви, було зроблено висновок, що ОСОБА_1 не отримував рішення про присвоєння поштової адреси об`єкту, правовстановлюючих документів на земельну ділянку, було внесено недостовірні дані у декларації при будівництві об`єкту. На сьогоднішній день, міська рада не може виділити земельну ділянку іншим особам, адже на ній розташований об`єкт ОСОБА_1 , з розширеною площею, замість 5,7 кв.м. площа об`єкту складає 6,4 кв.м.

У судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 адвокат Шутенко О.В. підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити . У судовому засіданні апеляційного суду представник Маріупольської міської ради Кравченко О.О. підтримала доводи відзиву на апеляційну скаргу,просила залишити апеляційну скаргу без задоволення,рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У судове засідання апеляційного суду ОСОБА_1 ,представники Кальміуської районної адміністрації Маріупольської міської ради, Мангушської районної державної адміністрації Донецької області не з`явилися, належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового засідання шляхом отримання 21 січня 2021 року телефонограми, зареєстрованої в журналі телефонограм №3.9-13 за № 536 та шляхом отримання судових повісток , про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення (т.3.а.с.131-132,137-139).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 31 липня 2015 року № 41572176, нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , площею 5,7 кв.м., на праві приватної власності належить відповідачу ОСОБА_1 .

Згідно з Витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 31 липня 2015 року за № 10635271, державну реєстрацію указаного нежитлового приміщення проведено державним реєстратором реєстраційної служби Першотравневого районного управління юстиції Донецької області Джереновим Є.С.

21 вересня 2018 року Департаментом по роботі з активами Маріупольської міської ради складений акт про те, що за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 самовільно зайнята та використовується для функціонування торгівельного павільйону земельна ділянка загальною площею 0,00066 га без правовстановлюючих документів на земельну ділянку, що є порушенням ст. ст. 125,126,211, 212 ЗК України.

Також, 10 липня 2019 року Департаментом по роботі з активами маріупольської міської ради складений акт про те, що за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 самовільно зайнята та використовується для функціонування торгівельного павільйону земельна ділянка загальною площею 0,00064 га без правовстановлюючих документів на земельну ділянку.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 03 січня 2019 року № 151833836, земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває у комунальній власності Маріупольської міської ради.

Відповідно до реєстраційної справи № 23 на будинок АДРЕСА_1 , державним реєстратором Реєстраційної служби Першотравневого районного управління юстиції Донецької області Джереновим Є.С. 31 липня 2015 року прийнято рішення № 23320720 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а саме: проведено державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , без зазначення кадастрового номера земельної ділянки, за суб`єктом ОСОБА_1 .

Задовольняючи позовні вимоги,суд першої інстанції виходив з того,що 31 липня 2015 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Джереновим Є. С. реєстраційної служби Першотравневого районного управління юстиції Донецької області прийнято рішення № 23320720 про державну реєстрацію за відповідачем ОСОБА_1 права приватної власності на нерухоме майно нежитлове приміщення А-1 площею 5,7 кв.м., без зазначення кадастрового номера земельної ділянки, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Об`єкту нерухомості присвоєно реєстраційний номер 23 (т.2, а.с. 34-37).

Підставами прийняття такого рішення державним реєстратором зазначено заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняту 31 липня 2015 року, яку подано ОСОБА_2 , що діє на підставі цивільно-правової угоди, та документи, подані для проведення державної реєстрації прав, як правову підставу реєстрації зазначено приписи ч. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п. 20 Порядку державної реєстрації на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868.

Судом встановлено,що у матеріалах реєстраційної справи наявний технічний паспорт на нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 , який виготовлений Маріупольським БТІ від 14 квітня 2014 року, відповідно до якого нежитлове приміщення має загальну площу 5,7 кв. м, облаштоване на бетонному майданчику, із бетонним фундаментом, стін із сендвіч-панелей та бетонної підлоги.

У матеріалах реєстраційної справи наявна картка прийому заяви № 23303860, відповідно до якої заяву про державну реєстрацію прав подано адвокатом Шутенко О.В., до заяви долучені: копії паспортів, цивільно-правова угода без номеру від 18 травня 2015 року, технічний паспорт без номеру від 14 квітня 2014 року Державного КП «Маріупольське БТІ», декларація про готовність об`єкта до експлуатації № ДЦ 69 від 28 травня 2014 року, виданого Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Донецькій області, договір оренди земельної ділянки без номеру виданий 25 лютого 2014 року. Зазначена картка прийому заяви не містить підпису державного реєстратора Джеренова Є.С. (т.2, а.с.7).

При цьому , суд першої інстанції звернув увагу на те,що державний реєстратор Джеренов Є.С. при прийнятті документів та здійснення реєстраційних дій не пересвідчився в тому, що в документах, поданих із заявою містяться суперечності.

Так, в заяві № 23303860 про державну реєстрацію прав від 31 травня 2015 р. зазначено, що декларація про готовність об`єкта до експлуатації видана від 28 травня 2014 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Донецькій області за номером ДЦ 69. В матеріалах цивільної справи є засвідчена належним чином фотокопія декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 28 травня 2014 року, яка взагалі не містить будь-якого номеру.

Відповідно до фотокопії декларації про готовність об`єкта до експлуатації, наявної у матеріалах реєстраційної справи, на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , замовником та відповідальним за виконання будівельних робіт є відповідач ОСОБА_1 , генеральним проектувальником є ТОВ «Будівельно-інвестиційна компанія «Приазовье», головним інженером проекту є ОСОБА_3 , щодо проектної документації (будівельного паспорту) зазначений лист замовника б/н від 23 квітня 2014 року, відповідно до Закону про регулювання містобудівної діяльності ст. 31, п. 3 об`єкти І-ІІІ складності не підлягають обов`язковій експертизі, дозвільними документами зазначена декларація про початок виконання будівельних робіт, зареєстрована в Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Донецькій області від 14 травня 2014 року № ДЦ 30, дата початку будівництва ІІ квартал 2014 року, закінчення будівництва ІІ квартал 2014 року, інформація про документ, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою відсутня, техніко-економічні показники об`єкта складаються з: фундамент бетонний; стіни сандвіч-панелі; перекриття панелі, холодне та гаряче водопостачання, водовідведення відсутнє, загальна площа будівлі 5,7 кв. м.

Також, декларація про готовність об`єкта до експлуатації датована 2014 роком, а реєстрація права власності проводилась у 2015 році. Крім того, в заяві № 23303860 про державну реєстрацію прав від 31 травня 2015 року зазначено, що разом із заявою подано договір оренди земельної ділянки без номеру виданий 25 лютого 2014 року. У той же час в п.11.1 декларації про готовність об`єкта до експлуатації вказано, що інформація про документ, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або договір суперфіцію чи договір про встановлення земельного сервітуту щодо будівництва об`єктів інженерно-транспортної інфраструктури відсутня. Правомірність складання та достовірність декларації викликають сумніви (т.2, а.с.38-42).

Відповідно із інформацією виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 01 жовтня 2018 року № 26/30391 земельна ділянка за адресою по АДРЕСА_1 не виділялась та не надавалась в оренду ОСОБА_1 ( т.1 а.с.9).

Відповідно до листа управління Державного архітектурно-будівельного контролю Маріупольської міської ради, якому з 08 лютого 2016 року по теперішній час передано повноваження по реєстрації дозвільних документів, встановлено, що з 08 лютого 2016 року по даний час до управління не надходило звернень ОСОБА_1 щодо реєстрації дозвільних документів на об`єкт будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно питання щодо надання дозвільних документів на будівництво управлінням не розглядалось. Також, у Єдиному реєстрі дозвільних документів, якій ведеться з 2011 року, відсутня інформація стосовно реєстрації дозвільних документів на вищевказаний об`єкт будівництва.

З відповіді Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції Донецької області № 1005-04-1163 від 02 листопада 2018 року в Єдиному реєстрі отриманих повідомлень про початок виконання підготовчих та будівельних робіт, зареєстрованих декларацій про початок виконання підготовчих і будівельних робіт, виданих дозволів на виконання будівельних робіт, зареєстрованих декларацій про готовність об`єкта до експлуатації та виданих сертифікатів, відмов у реєстрації таких декларацій та у видачі таких дозволів і сертифікатів, будь-які документи стосовно об`єкта будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , де замовником є відповідач ОСОБА_1 , Департаментом не реєструвались.

Згідно Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів № 461 від 13 квітня 2011 року прийняття в експлуатацію об`єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією та її територіальними органами, поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Прийняття в експлуатацію об`єктів, що належать до 4-5 категорії складності здійснюється на підставі акта готовності об`єкта до експлуатації шляхом видачі інспекцією сертифіката.

Таким чином, єдиним органом державної влади, уповноваженим на встановлення факту готовності об`єкту до експлуатації та приймати в експлуатацію закінчені будівництвом об`єкти є Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції.

Встановлено, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 знаходиться в комунальній власності (т.с. 1 арк.11).

Судом встановлено, що державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , проведено державним реєстратором реєстраційної служби Першотравневого районного управління юстиції Донецької області Джереновим Є.С., який розташований у смт.Мангуш Мангушського району Донецької області, що знаходиться поза межами розташування об`єкта нерухомості (м. Маріуполь), цей об`єкт не відноситься до території, на якій може діяти державний реєстратор реєстраційної служби Першотравневого районного управління юстиції Донецької області Джеренов Є.С. (смт Мангуш), реєстрація цього нежитлового приміщення не відноситься до випадків, передбачених абзацами другим і третім частини п`ятої статті 3 цього Закону.

Відповідачем через представника подано документи для реєстрації права власності на нерухоме майно, під яке не було виділено земельну ділянку, таке майно не могло бути зареєстроване. Суд встановив, що з боку державного реєстратора Джеренова Є.С. наявні порушення принципу територіальності та відповідно у нього відсутні права на проведення такої реєстрації поза межами свого місця розташування, адже наведена норма однозначно визначає засади державної реєстрації прав за місцем розташування об`єкта нерухомості.

Ухвалою суду від 20 вересня 2019 року в даній цивільній справі призначено судову будівельно-технічну експертизу (т.2., а.с.185).

Ухвалою суду від 11 грудня 2019 року з метою своєчасного проведення судової будівельно-технічної експертизи відповідача ОСОБА_4 зобов`язано надати доступ до нерухомого майна (т.2, а.с.194).

Згідно повідомлення судового експерта Новікова В.С. від 24 грудня 2019 року , в зв`язку з тим, що експерту не надано доступ для огляду наявності фундаменту об`єкта дослідження за адресою: АДРЕСА_1 , проведення судової будівельно-технічної експертизи по справі неможливо (т.2, а.с.209-210).

Суд вважав встановленим, що державним реєстратором фактично проведено державну реєстрацію права власності за відповідачем ОСОБА_1 на підставі недостовірних документів про наявність права користування земельною ділянкою, реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації, що розцінюється судом як відсутність належних документів, а тому у відповідача ОСОБА_1 не виникало право власності на нерухоме майно.

Суд вважав, що дії державного реєстратора Джеренова Є.С. щодо прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за номером 10635271 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 23 є противоправними, а рішення про державну реєстрацію права власності за номером 10635271 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 23 протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 31 липня 2015 року на підставі рішення державного реєстратора Джеренова Є.С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а також технічного паспорту, Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрував за собою право власності на об`єкт нерухомого майна, загальною площею 5,7 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Тобто, право власності відповідача ОСОБА_1 на спірний об`єкт виникло після проходження ним процедури, яка включала в себе реєстрацію Декларації про готовність до експлуатації об`єкта та інших документів, а також наступної державної реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомості.Разом з тим, суд дійшов до висновку, що право власності відповідача ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майнам, загальною площею 5,7 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , виникло не на законних підставах, з порушеннями процедури державної реєстрації та підставі неналежних документів, що навіть не були надані суду для огляду, у зв`язку з чим позовні вимоги є обґрунтованими, підтвердженими і підлягають задоволенню, а рішення державного реєстратора про право власності за ОСОБА_1 - скасуванню. Таким чином, суд дійшов до висновку, що вимоги Маріупольської міської ради про закриття розділу у Державному реєстрі прав на об`єкт нерухомого майна № 23 також підлягають задоволенню.

З вказаними висновками суду погоджується й суд апеляційної інстанції.

Приписами статті 12 Земельного кодексу України, в редакції станом на 31 липня 2015 року, передбачено, що виключно до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; г) вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; ґ) викуп земельних ділянок для суспільних потреб відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст; д) організація землеустрою; е) координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів; є) здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; ж) обмеження, тимчасова заборона (зупинення) використання земель громадянами і юридичними особами у разі порушення ними вимог земельного законодавства; з) підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу; и) встановлення та зміна меж районів у містах з районним поділом; і) інформування населення щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок; ї) внесення пропозицій до районної ради щодо встановлення і зміни меж сіл, селищ, міст; й) вирішення земельних спорів; к) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Відповідно до ст. 38 Земельного кодексу України, в редакції станом на 31 липня 2015 року, до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування

Використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм (ст. 39 Земельного кодексу України).

Приписи статті 78 Земельного кодексу України регламентують, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

За змістом ст. 80 Земельного кодексу України до суб`єктів права власності на землю відносяться територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.

Землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування (ст. 83 ЗК України).

Частина 4 статті 83 Земельного кодексу України, в редакції станом на 31 липня 2015 року, регламентує заборону на передачу у приватну власність землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знаходження та утилізації відходів тощо).

Порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування регламентований ст. 123 Земельного кодексу України.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства за такі порушення: укладення угод з порушенням земельного законодавства; самовільне зайняття земельних ділянок; псування сільськогосподарських угідь та інших земель, їх забруднення хімічними та радіоактивними речовинами і стічними водами, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами; розміщення, проектування, будівництво, введення в дію об`єктів, що негативно впливають на стан земель; невиконання вимог щодо використання земель за цільовим призначенням; порушення строків повернення тимчасово займаних земель або невиконання обов`язків щодо приведення їх у стан, придатний для використання за призначенням; знищення межових знаків; приховування від обліку і реєстрації та перекручення даних про стан земель, розміри та кількість земельних ділянок; непроведення рекультивації порушених земель; знищення або пошкодження протиерозійних і гідротехнічних споруд, захисних насаджень; невиконання умов знімання, збереження і нанесення родючого шару ґрунту; відхилення від затверджених в установленому порядку проектів землеустрою; використання земельних ділянок сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва без затверджених у випадках, визначених законом, проектів землеустрою, що забезпечують еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь; ухилення від державної реєстрації земельних ділянок та подання недостовірної інформації щодо них; порушення строків розгляду заяв щодо відведення земельних ділянок; порушення строку видачі державного акта на право власності на земельну ділянку (ч. 1 ст. 211 ЗК України).

Правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації, та їх обтяжень і спрямовані на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна, регламентуються Законом України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV).

У даному випадку суд застосовує положення наведеного Закону у редакції на момент реєстрації права власності на нежитлове приміщення, тобто станом на 31 липня 2015 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону № 1952-IV цей Закон регулює відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Державна реєстрація прав на об`єкт незавершеного будівництва та їх обтяжень у випадках, установлених законом, проводиться у порядку, визначеному цим Законом, з урахуванням особливостей правового статусу такого об`єкта.

У відповідності до ст.2 Закону № 1952-ІУ державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Частиною 7 статті 3 Закону № 1952-IV передбачено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться за місцем розташування об`єкта нерухомого майна в межах території, на якій діє відповідний орган державної реєстрації прав, крім випадків, установлених абзацами другим і третім частини п`ятої цієї статті.

Відповідно до ч. 4 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не підлягають державній реєстрації речової права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, приміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв`язку, залізничні колії.

Відповідно до ст. 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення. Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до Закону України «Про благоустрій населених пунктів».

Відповідно до частини першої статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Згідно з ч.2 ст. 181 ЦК України рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.

У Державному класифікаторі будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженому наказом Державного комітету стандартизації, метрології та сертифікації України від 17 серпня 2000 року № 507, міститься визначення терміну «будівля», їх перелік та класифікація, однак тимчасова споруда до будівель не належить і не є нерухомістю.

Отже, тимчасова споруда є рухомою річчю, оскільки виготовляється з полегшених конструкцій і встановлюється тимчасово без закладення фундаменту, а тому вільне переміщення тимчасових споруд у просторі можливе без зміни їх призначення.

Оскільки нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 виконане з полегшених конструкцій, має площу меншу 30 квадратних метрів та не має фундаменту, воно може бути віднесене до категорії тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності.

Отже, нежитлове приміщення «торгівельний трейлер» літ. А-1 площею 5,7 кв. м по АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_1 , не є капітальною спорудою.

Вказане відповідачем не спростовано. За своїм змістом поняття «трейлер» означає тягач із візком платформою для перевезення великих,громіздких предметів,та торгівельний трейлер не може бути віднесений до нерухомого майна та в силу своїх властивостей є тимчасово розміщеною спорудою.

Згідно з статтею 1 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» благоустрій населених пунктів визначено як комплекс робіт з інженерного захисту, розчищення, осушення та озеленення території, а також соціально-економічних, організаційно-правових та екологічних заходів з покращення мікроклімату, санітарного очищення, зниження рівня шуму та інше, що здійснюються на території населеного пункту з метою її раціонального використання, належного утримання та охорони, створення умов щодо захисту і відновлення сприятливого для життєдіяльності людини довкілля.

До повноважень сільських, селищних і міських рад у сфері благоустрою населених пунктів належить, зокрема, затвердження місцевих програм та заходів з благоустрою населених пунктів; затвердження правил благоустрою територій населених пунктів (підпункти 1, 2 частини першої статті 10 Закону України «Про благоустрій населених пунктів»).

За змістом пунктів 38, 44 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад належать, зокрема, встановлення відповідно до законодавства правил з питань благоустрою території населеного пункту, забезпечення в ньому чистоти і порядку, торгівлі на ринках, додержання тиші в громадських місцях, за порушення яких передбачено адміністративну відповідальність; надання відповідно до законодавства згоди на розміщення на території села, селища, міста нових об`єктів тощо.

Механізм розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності визначений Порядком розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21 жовтня 2011 року № 244 (далі Порядок).

Відповідно до змісту пунктів 1.3, 1.4 Порядку тимчасова споруда - це одноповерхова споруда, що встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Тимчасові споруди можуть бути пересувними та стаціонарними.

Пунктами 2.1, 2.20, 2.21, 2.30, 2.31 Порядку передбачено, що підставою для розміщення тимчасової споруди є паспорт прив`язки тимчасової споруди, установлення тимчасової споруди здійснюється відповідно до паспорта прив`язки. Відхилення від паспорта прив`язки тимчасової споруди не допускається. У разі закінчення строку дії, анулювання паспорта прив`язки, самовільного встановлення тимчасової споруди така тимчасова споруда підлягає демонтажу, розміщення тимчасової споруди самовільно забороняється.

Відповідно до пунктів 2.10, 2.12, 2.24, 2.25 Порядку паспорт прив`язки тимчасової споруди оформлюється органом з питань містобудування та архітектури за формою, наведеною в додатку 1 до цього Порядку, та підписується керівником (заступником керівника) відповідного органу з питань містобудування та архітектури виконавчого органу міської ради. Паспорт прив`язки виготовляється у двох примірниках. Один примірник зберігається у замовника тимчасової споруди, другий - у відповідному органі з питань містобудування та архітектури. Відомості паспорта прив`язки вносяться органом з питань містобудування та архітектури виконавчого органу відповідної ради або відповідної районної державної адміністрації в інформаційну базу містобудівного кадастру (для стаціонарних тимчасових споруд).

Пунктами 2.3, 2.6 та 2.11 Порядку передбачено, що перелік документів для отримання паспорта прив`язки тимчасової споруди є вичерпним.

Судом першої інстанції не встановлено і відповідач не надав будь-яких даних, які б свідчили, що він у відповідності до наведеного порядку у законний спосіб розмістив за адресою : АДРЕСА_1 тимчасову споруду для здійснення підприємницької діяльності, а також, що йому у відповідності до приписів ст. ст. 12, 123 ЗК України передана земельна ділянка для можливості розташування тимчасової споруди із видачею паспорта прив`язки.

Фактично досліджені судом матеріали та докази вказують на самовільне розміщення ОСОБА_1 торгівельного трейлеру площею 5,7 кв.м., який ,згідно матеріалів реєстраційної справи та наявного технічного паспорту на нежитлове приміщення від 14 квітня 2014 року , розташований на бетонному майданчику ,із бетонним фундаментом, стін із сандвіч-панелей та бетонної підлоги .

Суд першої інстанції правильно зробив висновок, що проводячи державну реєстрацію права власності на вказаний об`єкт нерухомості за ОСОБА_4 , державний реєстратор Джеренов Є.С., крім порушень щодо територіальності проведення державної реєстрації, на порушення вимог ст.ст.4,5, 9 Закону № 1952-IV, пунктів 4, 20 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868, наведених обставин не перевірив, не врахував, що у долучених до заяви документах відсутні дані, які б свідчили про право користування земельною ділянкою ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 (у реєстраційній справі, відповідно до картки прийому заяви зазначено ,що подано договір оренди земельної ділянки без номеру від 25 лютого 2014 року),проведено державну реєстрацію права власності за відповідачем ОСОБА_1 на підставі недостовірних документів про наявність права користування земельною ділянкою,реєстрації декларації про готовність об*єкта до експлуатації.

Проведення державної реєстрації права власності на зазначене нежитлове приміщення, з урахуванням наведених порушень, є втручанням у право територіальної громади міста Маріуполя на мирне володіння комунальним майном, обмеження її у правових та організаційних основах містобудівної діяльності, обмеження сталого розвитку території АДРЕСА_1 з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів населення міста.

У той же час проведення такої державної реєстрації не ґрунтується на правових, економічних, організаційних засадах проведення державної реєстрації речових прав та не забезпечує створення умов для функціонування ринку нерухомого майна.

З урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин, суд дійшов обгунтованого висновку, що вимоги про скасування державної реєстрації права власності на нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону № 1952-IV у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Згідно ч.2 ст. 31-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна судова адміністрація України у день набрання законної сили рішенням суду, яке передбачає набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора, забезпечує передачу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно примірника такого судового рішення.

З наведеного вбачається, що Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено вичерпний перелік рішень суду, на підставі яких здійснюється державна реєстрація прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а саме набуття, зміна або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяження таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру речових прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора.

Таким чином, згідно із Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення суду щодо недійсності правочину не зумовлює виникнення обов`язку скасування рішення про державну реєстрацію права власності на відповідний об`єкт.

Запис про скасування державної реєстрації прав вноситься до Державного реєстру речових прав саме на підставі рішення суду про скасування рішення про державну реєстрацію прав. За відсутності такого рішення суду реалізувати рішення суду про визнання правочинів недійсними, тобто відновити порушені права позивача, буде неможливо.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Доводи відповідача щодо пропуску позивачем позовної давності та застосування наслідків його спливу відповідно до вимог ст. 267 ЦК України, були предметом дослідження судом першої інстанції, їм дана належна правова оцінка, та вони не знайшли свого підтвердження матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального права зводяться до незгоди із рішенням суду без будь-якої правової мотивації.

Аргументи відзиву на апеляційну скаргу є прийнятними,оскільки ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України , дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про задоволення позовних вимог.

Оскільки судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовано обставини справи, висновки суду відповідають обставинам справи, рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати відповідача по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 19 лютого 2021 року .

Судді: