Справа № 323/1931/20
Провадження № 2/323/90/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.02.2021 року м. Оріхів

Оріхівський районний суд Запорізької області в складі головуючої судді Гуцал О.П., при секретарі Чубир Ю.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комишуваської селищної ради Оріхівського району Запорізької області про тлумачення заповіту, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комишуваської селищної ради Оріхівського району Запорізької області про тлумачення заповіту. На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . До складу спадщини входить земельна ділянка, розташована на території Щасливської сільської ради Оріхівського району Запорізької області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,7804 га, кадастровий номер :03:002:0114, яку ОСОБА_2 заповіла позивачу. Державний нотаріус Михайлівської державної нотаріальної контори відмовила позивачу в оформленні спадкових прав у зв`язку з допущеною у заповіті помилкою у формулюванні змісту розпорядження, а саме: в заповіті наявна помилка щодо площі земельної ділянки, не вказаний кадастровий номер або реквізити документів, на підставі яких земельна ділянка належала спадкодавцю. Помилка у площі земельної ділянки зумовлена тим, що на час складення заповіту у ОСОБА_2 був Сертифікат на право на частку (пай), де вказані були умовні кадастрові гектари, а після виділення земельної ділянки у натурі площа ділянки зменшилася. На думку позивача, ОСОБА_2 , заповідаючи земельну ділянку, мала на меті передати позивачу у спадщину земельну ділянку, розташовану на території Щасливської сільської ради Оріхівського району Запорізької області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,7804 га, кадастровий номер :03:002:0114, оскільки іншої земельної ділянки у власності ОСОБА_2 не було.

Ухвалою суду від 13.08.2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 21.01.2021 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду в судовому засіданні.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача заперечував проти позову з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. У відзиві представник відповідача вказав, що на момент складення заповіту у ОСОБА_2 був Сертифікат на право на частку (пай). Земельну ділянку у власність ОСОБА_2 отримала пізніше на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку від 07.05.2007 року. Оскільки після виділення в натурі земельної ділянки право на земельну частку (пай) зникає, то воно не може бути успадковане. Однак змін до складеного заповіту ОСОБА_2 не внесла. У зв`язку із зазначеним спадкування вданому випадку повинне здійснюватися за законом.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що Розпорядженням голови Оріхівської райдержадміністрації від 21.02.2005 року за №67 затверджено земельну частку (пай) по КП «Щаслив`яночка» розміром 4,7329 умовних кадастрових гектара та передано у власність членам КП «Щаслив`яночка» згідно з додатком. В додатку до вказаного розпорядження під номером 25 вказано ОСОБА_2 .

Відповідно до розпорядження голови Оріхівської райдержадміністрації від 01.04.2005 року за №109, було передано земельні частки (паї) у власність громадянам України для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель КП «Щаслив`яночка» по Щасливській сільській раді, згідно із додатком. В додатку до вказаного розпорядження під номером 48 вказано ОСОБА_2 , якій передано земельну ділянку площею 4,7804 га.

Згідно із заповітом, посвідченим 12.05.2006 року секретарем виконавчого комітету Щасливської сільської ради Оріхівського району Запорізької області, реєстровий номер 27, ОСОБА_2 заповіла ОСОБА_1 належну їй на праві власності земельну ділянку (пай), площею 5,6 га, розташовану на території Щасливської сільської ради.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЗП №071365, виданого 07.05.2007 року Оріхівською райдержадміністрацією на підставі розпорядження голови вказаної райдержадміністрації від 01.04.2005 року №109, ОСОБА_2 належала земельна ділянка площею 4,7804 га, розташована на території Щасливської сільської ради Оріхівського району Запорізької області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :03:002:0114.

Аналогічна інформація щодо земельної ділянки з кадастровим номером :03:002:0114 міститься і в Державному земельному кадастрі та Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що свідчать відповідні Витяги від 14.07.2020 року та від 10.08.2020 року відповідно. У вказаних реєстрах також вказано власником даної земельної ділянки ОСОБА_2 , однак площа вказаної земельної ділянки вказана 4,7806 га, що є відмінною від площі, вказаної в Державному акті. Орендарем вказаної земельної ділянки є ФГ «Крєпиш СВ» на підставі договору оренди від 02.02.2008 року.

Згідно до листа Відділу в Оріхівському районі ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області від 11.08.2020 року, за даними Відділу на ім`я ОСОБА_2 було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЗП №071365, виданий 07.05.2007 року Оріхівською райдержадміністрацією. Інші державні акти на право власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення та/чи сертифікати на право на земельні частки (паї) на території Оріхівського району Запорізької області (в тому числі і на території Щасливської сільської ради) на ім`я ОСОБА_2 не видавались, право власності не реєструвалось.

Як свідчать матеріали спадкової справи, заведеної Бердянською державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_2 , із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_2 звертався ОСОБА_1 , інші особи із такими заявами не зверталися.

В матеріалах спадкової справи міститься інформація Бердянської міської ради Запорізької області про те, що на момент смерті місце проживання ОСОБА_2 було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 . Крім цього, в спадковій справі наявна Інформаційна довідка зі Спадкового реєстру про наявні заповіти, з якої видно, що ОСОБА_2 складалося три заповіти - 26.07.2000 року, 12.05.2006 року та 19.10.2016 року.

Судом було витребувано з Комишуваської селищної ради Оріхівського району Запорізької області копію останнього заповіту, складеного ОСОБА_2 19.10.2016 року. Згідно до вказаного заповіту, ОСОБА_2 заповіла належний їй на праві власності житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_3 .

Крім цього, з метою з`ясування інформації щодо наявності спадкоємців, які б прийняли спадщину після смерті ОСОБА_2 шляхом спільного проживання, судом було витребувано інформацію про осіб, які мали зареєстроване місце проживання разом із ОСОБА_2 . Згідно до інформації Бердянської міської ради Запорізької області за адресою: Запорізька область, м. Бердянськ, вул.. Мічуріна, 87 станом на 20.01.2020 року було зареєстровано 297 осіб.

Згідно із даними веб-сайту Запорізької обласної ради судом з`ясовано, що за адресою: Запорізька область, м. Бердянськ, вул.. Мічуріна, 87 розташована Комунальна установа «Бердянський геріатричний пансіонат» Запорізької обласної ради.

У зв`язку із зазначеним, судом встановлено відсутність спадкоємців, які б прийняли спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 .

З урахуванням того, що останнім заповітом ОСОБА_2 заповіла ОСОБА_3 лише житловий будинок, то відповідачем у даній справі правильно визначено територіальну громаду за місцем знаходження належної ОСОБА_2 земельної ділянки.

У статті 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до статті 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно зі статтею 1218 ЦК України, до складу спадщини входять всі права і обов`язки, що належали спадкодавцю у момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Згідно зі статтею 1236 ЦК України, заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Частиною п`ятою статті 1254 ЦК України передбачено, що заповідач має право у будь-який час внести до заповіту зміни.

Встановлено, що ОСОБА_2 за життя не скористалася правом, передбаченим статтею 1254 ЦК України, згідно з якою заповідач мав право у будь-який час скасувати заповіт, скласти новий заповіт чи внести до заповіту зміни.

Відповідно до частин першої, другої статті 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину.

Відповідно до статті 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 213 ЦК України, зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Верховний Суд у складі об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 квітня 2018 у справі № 753/11000/14-ц зазначив, що в частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.

Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів.

Другим рівнем тлумачення (у разі якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину та з чого вони виходили при його виконанні.

Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.

З огляду на викладене тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені статтею 213 ЦК України, тобто тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень.

При тлумаченні змісту правочину береться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає можливості з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.

При цьому, потреба у тлумаченні виникає тоді, коли заповіт містить суперечливі положення, що ускладнюють його виконання.

Проте тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача.

Неточне відтворення в заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене, перш за все, неоднаковим використанням у ньому слів, понять та термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту в цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача щодо долі спадщини.

При цьому, частина друга статті 213 ЦК України не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину при тлумаченні заповіту, не допускається і внесення змін у зміст заповіту, ураховуючи також, що заповіт - це особисте розпорядження фізичної особи щодо належного їй майна, яким вона відповідно до законодавства має право розпоряджатися на момент укладення заповіту.

Земельна ділянка, площею 4,7804 га, цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на час складання заповіту вже була передана ОСОБА_2 розпорядженням голови Оріхівської райдержадміністрації від 01.04.2005 року за №109, тобто площа земельної ділянки на час складання заповіту вже була відома заповідачу, однак її воля щодо такої ділянки у заповіті не висловлена.

Враховуючи вищевикладене, відсутні підстави для тлумачення спірного заповіту, оскільки текст заповіту щодо належної ОСОБА_2 на праві власності земельної ділянки (паю) площею 5,6 га, розташованої на території Щасливської сільської ради, є чітким та зрозумілим.

Неточності та помилки у тексті заповіту щодо площі земельної ділянки, яка передається у спадщину, за обставин цієї справи не можуть бути усунуті шляхом тлумачення заповіту відповідно до положень статей 213, 1256 ЦК України.

Окрім того, слід зазначити, що в тексті заповіту відсутня будь-яка інформація, що давала б можливість ідентифікувати земельну ділянку (пай), що заповідається, як тотожну земельній ділянці, на яку ОСОБА_2 07.05.2007 року видано Державний акт на право власності на земельну ділянку.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовної заяви.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 81, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 354, 430 ЦПК України, ст.ст.213, 1217, 1218, 1223, 1233, 1236, 1256 ЦК України,суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Комишуваської селищної ради Оріхівського району Запорізької області про тлумачення заповіту - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду через Оріхівський районний суд Запорізької області шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 26.02.2021 року.

Суддя: О.П. Гуцал