Справа №333/3891/21
Провадження №2/333/2868/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2021 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючої судді Варнавської Л.О.,

за участю секретаря судового засідання Іщенко А.О.,

представника позивача адвоката Мудрака Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3 про виселення, -

ВСТАНОВИВ:

До суду 08.06.2021 року звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про виселення з квартири АДРЕСА_1 . Посилається на те, що 20.08.2020 року вона на електронним торгах з реалізації арештованого майна придбала вказану квартиру, власником якої була ОСОБА_3 . За результатами проведених торгів було складено протокол №498250 від 20.08.2020 року. На підставі вказаного протоколу 13.01.2021 року державним виконавцем Комунарського відділу державної виконавчої служби в м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) було складено акт про реалізацію предмета іпотеки. 10.02.2021 року позивач оформила у приватного нотаріуса Бєлоусової В.О. свідоцтво про право власності на вказану квартиру та цього ж дня зареєструвала право власності в Державному реєстрі прав на нерухоме майно. Позивачем було встановлено, що в придбаній нею квартирі зареєстрований та проживає відповідач ОСОБА_2 , який є рідним братом попередньої власниці ОСОБА_3 . Посилаючись на ст. 156 ЖК, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 317, 319, 383 ЦК України позивач зазначає, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. втрата права користування квартирою попереднім власником тягне за собою втрату права користування житлом членами його сім`ї. В добровільному порядку відповідач звільнити вказану квартиру відмовляється та не дає позивачу фактичного доступу до вказаної вище квартири, тим самим порушуючи права позивача вільно володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю.

Ухвалою суду від 18.08.2021 року до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог було залучено ОСОБА_3 , оскільки попереднім власником квартири АДРЕСА_1 була ОСОБА_3 , яка не є учасником справи, а позивач та відповідач не були сторонами іпотечного договору.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Войтович Є.М. в судове засідання не з`явився, на підготовче судове засідання представник відповідача адвокат Войтович Є.М. подав письмову заяву, в якій зазначив, що не оспорює фактичних обставин справи, які викладено в позовній заяві, заперечував проти застосування норм права, на які посилається позивач. Вважає, що позивач ОСОБА_1 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 у спосіб, який суперечить закону та позбавляє її права.

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог : ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила.

Заслухавши представника позивача, дослідивши письмові матеріали, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені такі факти та відповідні ним обставини.

З протоколу проведення електронних торгів №498250 встановлено, що ОСОБА_1 є переможцем торгів, які відбулись 20.08.2020 року реєстраційний номер 434418. Найменування майна: іпотека. Однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_2 . Ціна продажу 408855,04 грн. (а.с.5-7).

10.02.2021 року приватним нотаріусом Запорізького міського видане Основа Ілоні Юріївні свідоцтво про право власності на майно: квартиру АДРЕСА_1 відповідно до статті 61 ЗУ «Про виконавче провадження», статті 47 ЗУ «Про іпотеку» та на підставі акту про реалізацію предмета іпотеки складеного державним виконавцем від 13.01.2021 року (а.с.8).

10.02.2021 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.9).

Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 15.11.2007 року по теперішній час (а.с.14).

Отже, з протоколу проведення електронних торгів №498250 та зі свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 судом встановлено, що вона була предметом іпотеки. Самого договору іпотеки, договору купівлі-продажу квартири суду не було надано, клопотання про витребування доказів сторонами не заявлялося. Хоча в ухвалі про залучення третьої особи: ОСОБА_4 суд зазначив, що для вирішення спору необхідне з`ясування джерела коштів, за які було первинно придбано оспорювану квартиру та посилався на Постанову Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2019 року по справі №643/18788/15-ц.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

В залежності від порядку звернення стягнення на іпотечне майно обирається правове регулювання виселення.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку», частиною третьою якої, одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Виселення з іпотечного майна проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону України «Про іпотеку»).

При вирішенні питання щодо надання мешканцям житлового приміщення, з якого вони підлягають виселенню, важливо встановити факт придбання житла за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом є стаття 109 ЖК Української РСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК Української РСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Відповідно до частини першої статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Враховуючи норми статті 109 ЖК Української РСР та статті 379 ЦК України, у поєднанні із главою 26 ЦК України, виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі, якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення, що передано в іпотеку то виселення без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення не допускається.

Отже, при вирішенні питання щодо надання мешканцям житлового приміщення, важливо встановити факт придбання житла з якого вони підлягають виселенню, за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи.

Визначення того, чи здійснюється виселення з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, або придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, має суттєве значення для правильного вирішення цієї справи та застосування судом відповідної норми статті 109 ЖК Української РСР.

Позивач, звертаючись із позовом, взагалі не зазначив вказані обставини, посилався на інші норми права, які не регулюють виниклі правовідносинах.

Згідно зі статтею 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, окрім іншого: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (частина перша статті 264 ЦПК України).

Докази, які були подані разом із позовом, не дають підстав суду встановити, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 була придбана ОСОБА_4 за рахунок кредитних коштів.

В цій справі інтереси позивач в суді представляв адвокат Мудрак Д.В., який приймав участь у всіх судових засіданнях, в тому числі і 18.08.2021 року, коли була оголошена ухвала про залучення до участі у справі третьої особи: ОСОБА_3 та зазначено судом про необхідність з`ясування джерела коштів, за які була придбана оспорювана квартира. Проте, будь-яких клопотань про подання, витребування доказів суду не заявляв.

Суд не може перебирати на себе повноваження сторін та вказувати, які докази слід подавати тій чи іншій стороні на обґрунтування своїх доводів чи заперечень.

Крім того, відповідач не є колишнім власником цієї квартири, виходячи з позову, він є братом колишньої власниці ОСОБА_4 , вказані обставини не оспорювались відповідачем.

Дійсно, внаслідок проживання відповідача в цій квартирі, неволодіючий власник - позивач несе певні обмеження.

Разом з тим, спірне житлове приміщення придбане на прилюдних торгах, при підготовці до яких мали бути зазначені обтяження у вигляді наявності осіб, які зареєстровані і проживають у житловому приміщенні, тобто покупцю повинні бути відомі ризики, пов`язані з придбанням спірної нерухомості.

У частині першій статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, зокрема, право кожної особи на повагу до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Отже, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Разом із тим у спірних правовідносинах права позивачки, як власниці квартири, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Позивач, як ініціатор позову зобов`язаний обґрунтувати свій позов належними та допустимими доказами.

Відповідач ОСОБА_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 15.11.2007 року по теперішній час (а.с.14), він не був власником цієї квартири.

Враховуючи, що відповідач проживає в цій квартирі більше 13 років, позивачка набула право власності на цю квартиру в той час, коли відповідач в ній проживав та був зареєстрований, є підстави вважати, що виселення відповідача з житла є непропорційним заходом втручання в право особи на мирне володіння майном.

Будь-яких доказів, які б які б довели принцип правомірного втручання у право відповідача на житло позивачем не надано. За таких обставин підстав для задоволення позову не має.

Керуючись ст. 5-8, 12-19, 263-265, 268, 280-283 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3 про виселення залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду через Комунарський районний суд м. Запоріжжя. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Повний текст рішення складений 24.12.2021 р.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя Л.О. Варнавська