Ухвала

Іменем України

17 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 481/891/21

провадження № 61-20024ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , постанову Миколаївського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року у складі колегії суддів: Бондаренко Т. З., Крамаренко Т. В., Темнікової В. І., у справі за скаргою ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльність Новобузького районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та зобов`язання зняти арешт,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся зі скаргою про визнання протиправною бездіяльність Новобузького районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та зобов`язання зняти арешт.

Скарга мотивована тим, що з 06 жовтня 2009 року по 24 грудня 2009 року на виконанні у Новобузькому районному відділі ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) перебувало виконавче провадження № 15160871 на виконання виконавчого листа № 1-59, виданого Новобузьким районним судом Миколаївської області 09 січня 2008 року про стягнення з нього на користь ОСОБА_4 14 423 грн, в рамках якого винесена постанова про арешт майна боржника, а виконавчий лист повернуто стягувачу на підставі пункту 5 частини першої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження».

З 25 серпня 2011 року по 28 жовтня 2011 року на виконанні у Новобузькому районному відділі ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) перебував той же виконавчий лист № 1-59 (ВП 28335981). В рамках цього виконавчого провадження винесена постанова про арешт майна боржника, а в 2011 році виконавче провадження було завершено на підставі пункту 10 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з направленням виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби.

З 08 серпня 2013 року по 30 жовтня 2013 року на виконанні у Новобузькому районному відділі ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) перебував той же виконавчий лист № 1-59 (ВП38718982). В рамках даного виконавчого провадження також була винесена постанова про арешт майна боржника та заборони його відчуження, а 30 жовтня 2013 року виконавчий лист був повернутий стягувачу на підставі пункту 5 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з неможливістю встановити місце проживання боржника.

Зазначав, що у Новобузькому районному відділі ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) відкритих виконавчих проваджень щодо нього як боржника немає, а при зверненні отримана відповідь про неможливість зняття арешту, а тому існує протиправна бездіяльність державного виконавця Новобузького районного відділу виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністрества юстиції (м.Одеси) щодо не зняття арешту з майна боржника накладених в рамках зазначених виконавчих проваджень.

ОСОБА_1 , з урахуванням уточнення вимог скарги, просив: зобов`язати Новобузький районний відділ державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) припинити чинність обтяжень у вигляді арешту майна боржника ОСОБА_1 .

Ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області в складі судді: Васильченко Н. О. від 09 серпня 2021 року скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Зобов`язано Новобузький районний відділ державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) припинити чинність обтяження у вигляді арешту майна боржника ОСОБА_1 за №9128932, накладений 06 жовтня 2009 року постановою державного виконавця відділу ДВС Новобузького районного управління юстиції про арешт майна боржника в рамках виконавчого провадження № 15160871.

Зобов`язано Новобузький районний відділ державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) припинити чинність обтяження у вигляді арешту майна боржника ОСОБА_1 за № 1750196, накладенйого 19 липня 2013 року постановою державного виконавця відділу ДВС Новобузького районного управління юстиції про арешт майна боржника в рамках виконавчого провадження № 38718982.

Зобов`язано Новобузький районний відділ державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) припинити чинність обтяження у вигляді арешту майна боржника ОСОБА_1 за №11710369, накладений 11 жовтня 2011 року постановою державного виконавця відділу ДВС Новобузького районного управління юстиції про арешт майна боржника в рамках виконавчого провадження № 28335981.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що відповідно ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження, у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або до іншого органу, який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту.

Суд першої інстанції вказав, що як вбачається зі встановлених обставин справи, державними виконавцями такі вимоги закону виконані не були, чим порушено право заявника. У матеріалах справи відсутні докази про те, що на даний час існує потреба у продовженні арешту майна, тоді як виконавчі провадження по примусовому виконанню судового рішення було завершено відповідно до пунтку 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Таким чином, зважаючи на встановлені судом обставини та враховуючи наявність накладеного арешту на майно ОСОБА_1 , підстави для продовження якого на даний час відсутні, неможливість скасування останнього в позасудовому порядку, зважаючи, що ОСОБА_1 в інший спосіб, крім звернення до суду, захистити своє порушене право не може, суд приходить висновку про обґрунтованість уточнених вимог скарги.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено, ухвалу Новобузького районного суду Миколаївської області від 09 серпня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

В задоволенні скарги ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльність Новобузького районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та зобов`язання зняти арешт відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що виконавчий лист повертався 24 грудня 2009 року, 28 жовтня 2011 року, 30 жовтня 2013 року державним виконавцем саме стягувачу, яким є ОСОБА_4 . Відповідно до норм закону, чинних на момент повернення виконавчого листа 24 грудня 2009 року, 28 жовтня 2011 року, 30 жовтня 2013 року, стягувач у всіх випадках не позбавлена права на повторне подання виконавчого документу до державної виконавчої служби для примусового виконання. За вказаних обставин, районний суд безпідставно послався на положення статті 50 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки вказана норма регулює інші правовідносини, пов`язані з поверненням виконавчого листа не стягувачу у виконавчому провадженні, а суду або іншому органу (посадовій особі), який його видав. Із пояснень ОСОБА_4 в судовому засіданні суду апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 був засуджений вироком суду за злочин проти особи, де ОСОБА_4 була потерпілою та на її користь стягнуто 14 423 грн, завданих їй збитків. Вирок суду в частині стягнення коштів не виконано до даного часу. Вона має намір звертатися до державної виконавчої служби для подальшого примусового виконання. Вказані обставини ОСОБА_1 та його представником ОСОБА_2 не спростовано. За такого, і висновки суду щодо відсутності потреби у збереженні арешту на майно ОСОБА_1 , як боржника у виконавчому провадженні є безпідставними. Також, районний суд вказав про завершення виконавчого провадження за пунктом 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», однак такий висновок не ґрунтується на наявних доказах у справі.

Апеляційний суд зазначив, що районний суд безпідставно поклав зобов`язання на державного виконавця припинити чинність обтяження у вигляді арешту на майно боржника, всупереч чинного на час вчинення виконавчих дій закону, в зв`язку з чим оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням у даній справі нового судового рішення про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1 . При цьому, не заслуговують на увагу доводи заявника про те, що сплинув строк пред`явлення виконавчого документу до виконання, оскільки відповідно до наведених положень закону стягувач не позбавлений права на повторне пред`явлення виконавчого листа до виконання та подачі заяви про поновлення відповідного строку, яка підлягає вирішенню у встановленому законом порядку.

ОСОБА_1 07 грудня 2021 року засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Миколаївського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року (повний текст складено 08 листопада 2021 року), яка підписана представником ОСОБА_2, у якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції; залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

ОСОБА_1 у касаційній скарзі посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права. Касаційна скарга мотивована тим, що згідно відповіді на адвокатський запит виконавчий лист був востаннє повернутий стягувачу 30 жовтн 2013 року та станом на день звернення із заявою не може бути повторно пред`явлений до виконання у зв`язку з пропущенням визначеного законодавством строку, який закінчився 30 жовтня 2016 року. Вказаним обставинам суд апеляційної інстанції не надав належної уваги, помилково вважаючи, що стягувачу може бути поновлено строк на пред`явлення виконавчого документа до виконання. Виконавчі провадження за № 15160871, 28335981, 38718982 є завершеними (закінченими), оскільки виконавчий лист не може бути повторно прийнятий до виконання у зв`язку із закінченням строку, визначеного Закону України «Про виконавче провадження» та до них мають бути застосовані наслідки, передбачені статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 18 жовтня 2018 року.

Вказує, що апеляційним судом не враховано висновок, зроблений в постанові Верховного Суду від 27 березня 2020 року у справі № 817/928/17. Хоча законом і не передбачено зняття арешту державним виконавцем при поверненні виконавчого документа стягувачу без виконання, визначена стадія як і закінчення виконавчого провадження, є стадією завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться, що є безумовною підставою для припинення чинності арешту майна боржника. Суд апеляційної інстанції необґрунтовано припустив, що арешти у завершених виконавчих провадженнях можуть забезпечити виконання рішення у разі поновлення строку стягувачу та пред`явлення останнім виконавчого документу до виконання та відкриття нового виконавчого провадження, оскільки в такому разі матимуть місце нові заходи примусового характеру у вигляду арешту на майно боржника у нових виконавчих провадженнях.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Апеляційний суд встановив, що 01 вересня 2008 року Новобузьким районним судом Миколаївської області видано виконавчий лист №1-59, відповідно до якого стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 суму завданих збитків у розмірі 14 423 грн.

В період з 06 жовтня 2009 року по 24 грудня 2009 року на виконанні у Новобузькому районному відділі ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) було відкрите виконавче провадження за № 15160871 на виконання виконавчого листа № 1-59 виданого Новобузьким районним судом Миколаївської області 01 вересня 2008 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 суми завданих збитків у розмірі 14 423 грн. 06 жовтня 2009 року в рамках цього виконавчого провадження, державним виконавцем Бакуменко В. В. була винесена постанова про арешт майна боржника - ОСОБА_1

24 грудня 2009 року за результатами проведення виконавчих дій виконавчий лист № 1-59 повернутий стягувачу на підставі пункту 5 частини першої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у зв`язку з неможливістю встановити особу боржника та його місце проживання.

З 25 серпня 2011 року по 28 жовтня 2011 року на виконанні у Новобузькому районному відділі ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) перебував виконавчий лист № 1-59, виданий Новобузьким районним судом Миколаївської області 01 вересня 2008 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 суми завданих збитків у розмірі 14 423 грн. у виконавчому провадженні №28335981. В цьому виконавчому провадженні 11 жовтня 2011 року державним виконавцем Лашковим Б. А. була винесена постанова про арешт майна боржника та заборони його відчуження.

28 жовтня 2011 року за результатами проведення виконавчих дій, зазначене виконавче провадження на виконання виконавчого листа № 1-59 було завершено на підставі пункту 10 частини першої статті 49 Закону Кураїни «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у зв`язку з направленням виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби.

З 08 липня 2013 року по 30 жовтня 2013 року на виконанні у Новобузькому районному відділі ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) перебував виконавчий лист № 1-59, що виданий Новобузьким районним судом Миколаївської області 01 вересня 2008 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 суми завданих збитків у розмірі 14 423 грн у виконавчому провадженні №38718982. В цьому виконавчому провадженні 19 липня 2013 року державним виконавцем Лашковим Б. А. винесена постанова про арешт майна боржника та заборони його відчуження.

30 жовтня 2013 року за результатами проведення виконавчих дій виконавчий лист № 1-59 був повернутий стягувачу на підставі пункту 5 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у зв`язку з неможливістю встановити місце проживання боржника.

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника) (частина третя статті 451 ЦПК України).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (частина третя статті 451 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 (провадження № 12-197гс18) вказано, що «право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду на підставі статті 339 ГПК України пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) вказано, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17 січня 2018 року у справі № 910/8019/15-г зазначено, що «державному виконавцю не надано право на зняття арешту з майна боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав відсутності у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року в справі № 263/1468/17 (провадження № 61-31540св18) зазначено, що «у разі повернення виконавчого документа стягувачу виконавче провадження не є закінченим, після якого могли б наступити правові наслідки, передбачені частиною другою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження». Ураховуючи викладене, суди на підставі належним чином оцінених доказів дійшли правильного висновку про те, що у зв`язку з відсутністю майна у боржника державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, але законодавством не передбачено право державного виконавця на зняття арешту у разі повернення виконавчого документа стягувачу з цих підстав, який має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано і боржником за яким є саме заявник у цій справі».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 березня 2020 року в справі № 127/2-1421/09 (провадження № 61-22895св19) вказано, що «частинами першою та другою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаний з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що відмовляючи у скарзі ОСОБА_1, суд першої інстанції, з висновками, якого погодився суд апеляційної інстанції, врахувавши наведені вище норми права, дійшов до обґрунтованих висновків про те, що державний виконавець відмовляючи у знятті арешту з майна боржника діяв відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», оскільки виконавче провадження не є закінченим, а рішення суду є невиконаним, що заявником не оспорюється. Крім того, державному виконавцю не надано право на зняття арешту з майна боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав перешкоджання провадженню виконавчих дій або не здійснення авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, оскільки відповідно до положень статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження не є закінченим». При цьому державним виконавцем винесено постанову не про закінчення виконавчого провадження (стаття 49 наведеного вище Закону), а про повернення виконавчого листа стягувачу (стаття 47 вказаного Закону), а не суду».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 березня 2020 року в справі № 137/1649/17 (провадження № 61-26969св18) зазначено, що «згідно зі статтею 49 Закону України «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для закінчення провадження. Отже, зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження, а не з поверненням виконавчого документа стягувачу».

Апеляційний суд встановив, що виконавчий лист повертався 24 грудня 2009 року, 28 жовтня 2011 року, 30 жовтня 2013 року державним виконавцем саме стягувачу, яким є ОСОБА_4 . Відповідно до норм закону, чинних на момент повернення виконавчого листа 24 грудня 2009 року, 28 жовтня 2011 року, 30 жовтня 2013 року, стягувач у всіх випадках не позбавлена права на повторне подання виконавчого документу до державної виконавчої служби для примусового виконання.

За таких обставин, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні скарги.

Посилання на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 27 березня 2020 року у справі № 817/928/17, колегія суддів відхиляє, оскільки ці висновки зроблені за інших фактичних обставин.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженого судового рішення свідчить, що правильне застосовування судами норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

У разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (частина четверта статті 394 ЦПК України).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , постанову Миколаївського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року в справі за скаргою ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльність Новобузького районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та зобов`язання зняти арешт.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков