Дата документу 22.12.2021 Справа № 330/2852/20
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 330/2852/20Головуючий у 1-й інстанції Куценко О.О. Повний текст рішення складено 13.08.2021 року.
Пр. № 22-ц/807/3663/21Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кримської О.М., Маловічко С.В.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» на рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 13 серпня 2021 року у справі за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (далі Банк) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року Банк звернувся до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 1-4), який у подальшому уточнив 16.02.2021 року та зменшив розмір позовних вимог (а.с. 65), та в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 08.05.2014 року у розмірі 5309,12 грн., яка складається з: 369,05 грн. заборгованості за тілом кредиту, в т.ч. 369,05 грн. заборгованості за простроченим тілом кредиту; 00,00 грн. заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 440,40 грн. заборгованості за простроченими відсотками; 4499,67 грн. пені, від сплати якої відповідач на користь Банку у добровільному порядку ухиляється, а також судовий збір 2102,00 грн.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Ковальчук О.А. (а.с. 56).

Ухвалою суду першої інстанції від 18 грудня 2020 року (а.с. 59) відкрито провадження у цій справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

В автоматизованому порядку суддею Куценко О.О. у цій справі замінено суддю Ковальчук О.А. у цій справі у зв`язку із закінченням терміну повноважень останньої (а.с. 85).

Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 13 серпня 2021 року (а.с. 89-92) в задоволенні позову Банку у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним заочним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, Банк у своїй апеляційній скарзі (а.с. 93-96) просив рішення суду першої інстанції у цій скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Банку задовольнити у повному обсязі.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кримську О.М. та Маловічко С.В. (а.с. 111).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою Банку у цій справі відкрито 30 вересня 2021 року (а.с. 112), дану справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України (а.с. 113).

Відповідач ОСОБА_1 не скористався своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу Банку у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

За змістом ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Проте, має місце відповідне навантаження судді доповідача та колегії суддів (в Запорізькому апеляційному суді фактично працює 15 суддів). Крім того, суддя-доповідач у жовтні 2021 року перебувала у додатковій відпустці (а.с.120).

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга Банку у цій справі підлягає частковому залишенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В силу вимог ст. 374 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (п.1), змінити рішення (п.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

В силу вимог ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення …є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ст. 376 ч. 4 ЦПК України).

Апеляційний суд ухвалює рішення про зміну рішення суду першої інстанції у випадку, якщо помилки у неправильно прийнятому рішенні можливо усунути без його скасування, не змінюючи суть рішення і вони стосуються окремих його частин.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи Банку у задоволенні позову у цій справі у повному обсязі, керувався ст.ст. 10,11, 12, 76, 79, 80, 81, 141, 259, 263, 264, 265, 274, 279 ЦПК України, ст.ст. 509, 525, 526, 527, 530, ч.1 ст.598, 599, 610, ч.2 ст.615, 629, 1050, 1054, 1055, 1056 ЦК України та правильно виходив із такого.

Банк у своєму позові у цій справі посилався на те, що 08 травня 2014 року АТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір з відповідачем, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації.

У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна контракт» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що згідно наданим позивачем розрахунком: відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що привело до виникнення заборгованості станом на 31.08.2020 року складає 77566,39 грн., яка складається з наступного: 369,05 грн. заборгованість за кредитом, 73062,15 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом, 00,00 грн. заборгованість за комісією, 4135,19 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором (розрахунок а.с. 8-9), та у подальшому у розмірі 5309,12 грн., яка складається з: 369,05 грн. заборгованості за тілом кредиту, в т.ч. 369,05 грн. заборгованості за простроченим тілом кредиту; 00,00 грн. заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 440,40 грн. заборгованості за простроченими відсотками; 4499,67 грн. пені (заява Банку від 16.02.2021 року про зменшення позовних вимог та новий розрахунок заборгованості а.с. 65-72).

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Ч. 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти до висновку про те, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений, при цьому умови договору повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

За змістом ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежне виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Ч. ч. 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Тобто, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що заява - анкета позичальника б/н від 08 травня 2014 року не містить відомостей стосовно визначеної процентної ставки, а також відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Проте, при цьому, судом першої інстанції також було правильно встановлено, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач, ознайомився і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), а саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

За таких підстав, суд першої інстанції правильно вважав, що не підлягають застосуванню до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як зазначав Банк, відповідно до укладеного договору № б/н від 08 травня 2014 року відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Згідно із довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки кредитний ліміт було змінено з 00,00 грн. до 500,00 грн.(а.с.11).

Кредитний договір, за посиланнями позивача, складається з Анкети-Заяви Позичальника, Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» і Умов та правил надання банківських послуг, копії яких додані до позовної заяви (а.с. 12-44).

Однак, з наданої копії Анкети-Заяви не вбачається, яку саме банківську картку (чи послугу) бажав отримати відповідач та не вказано бажаний кредитний ліміт взагалі.

З розрахунків, наданих позивачем, вбачається, що відповідачеві надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, однак не зазначено процентну ставку за користування кредитом.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог в частині підстав стягнення з відповідача відсотків та пені, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вказані вимоги Банку до відповідача у цій справі задоволенню не підлягають.

Разом із тим, правильно відмовляючи у задоволенні позову Банку в частині відмови Банку у стягненні з відповідача 369,05 грн. простроченого тіла кредиту, суд першої інстанції допустився помилки у зазначенні підстав для останнього, а саме: суд першої інстанції помилково зазначав, що поняття «Прострочене тіло кредиту» в Умовах та правилах надання банківських послуг відсутнє; позивачем не доведено, оскільки не надано відповідних розрахунків заборгованості, яким чином було нараховано заборгованість за простроченим тілом кредиту і чим саме вона відрізняється від заборгованості за тілом кредиту, яка дорівнює 00,00 грн.

Хоча, відмовляючи у задоволенні позову Банку у цій справі в частині стягнення з відповідача 369,05 грн. простроченого тіла кредиту, суд першої інстанції на виконання вимог ст. 263 ч.4 ЦПК України та правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17, мав виходити із того, що стягненню з відповідача на користь Банку у цій справі підлягає вся фактично отримана сума кредиту відповідачем у Банку у розмірі 369,05 грн. (розрахунок: 00,00 грн. поточна сума кредиту + 369,05 грн. прострочена сума кредиту). Проте, враховуючи, що відповідач здійснював платежі на погашення цієї фактичної отриманої суми кредиту, у тому числі останній - після подачі у листопаді 2020 року позову Банком у цій справі (а.с.1) а саме: 15.10.2020 року на суму, що перевищує 369,05 грн., (а.с. 72), однак ці платежі відповідача Банк зарахував на погашення відсотків та пені, правових підстав для нараховування та стягнення яких при вищевикладених правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставинах цієї справи не мав, то фактично отримана сума кредиту відповідачем Банку вже повернута та складає 00,00 грн.

В іншій частині доводи апеляційної скарги Банку не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, дублюють доводи позовної заяви Банку, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд, та які не спростовують правильність встановлення судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильність висновків в суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог Банку у цій справі в іншій частині - в частині стягнення з відповідача будь-яких відсотків та пені.

Судова практика в інших справах у цій частині за участю інших учасників з іншими фактичними обставинами, на яку посилався Банк у своїй апеляційній скарзі у цій справі, не має преюдиційного значення для вирішення цієї справи судом.

Суд першої інстанції розглянув дану справу в цій частині з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування Банку, як позивача, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Банк не надав суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову до відповідача у цій справі в частині стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 08.05.2014 року у вигляді 440,40 грн. - заборгованості за простроченими відсотками та 4499,67 грн. пені.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги Банку.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, у цій справі відсутні та стороною Банку, як позивача, у цій справі апеляційному суду не надані.

Разом із тим, Банком не було надано у матеріали цієї справи суду першої інстанції чи апеляційному суду довідки із підписом відповідача ОСОБА_1 про ознайомлення останнього саме з Умовами та правилами надання послуг Банком, які були додатком до вищезазначеного позову у цій справі (а.с. 14-42) та у тому числі в частині розміру будь-яких відсотків та пені тощо.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги Банку лише частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи.

За таких обставин, апеляційну скаргу Банку слід задовольнити частково, рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 13 серпня 2021 року у цій справі слід змінити, виклавши мотивувальну частину останнього в частині відмови Банку у стягненні з відповідача 369,05 грн. простроченого тіла кредиту в редакції цієї постанови, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Крім того, судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. 141 ЦПК України, було вирішено питання про розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

Також, в силу вимог ст. 141 ч. ч. 1, 13 ЦПК України в разі задоволення апеляційної скарги Банку лише частково при вищевикладених обставинах, останній не має права на стягнення з відповідача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 7, 12, 141, 367-369, 371-372, 374-376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 13 серпня 2021 року у цій справі змінити, виклавши мотивувальну частину останнього в частині відмови Банку у стягненні з відповідача 369,05 грн. простроченого тіла кредиту в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 22.12.2021 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кримська О.М.Маловічко С.В.