Справа № 204/6730/20
Провадження № 2/204/324/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2021 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська, у складі:

головуючого судді Приваліхіної А.І.,

за участю секретаря судового засідання Сокола Д.О.,

розглянувши у судовому засіданні у залі суду у м. Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальність «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат, -

В С Т А Н О В И В:

12 жовтня 2020 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду із зазначеним позовом до відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , із вимогою про стягнення інфляційних витрат та 3% річних заборгованості за кредитним договором № CNL-301/373/2006 від 09 серпня 2006 року у сумі 78176 гривень 71 копійок за останні три роки, що передували зверненню до суду (а. с. 1-2).

В обґрунтування позовних вимог вказано, що 09 серпня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна», (правонаступником якого є ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна»), та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № CNL-301/373/2006, за умовами якого відповідач отримав кредит у сумі 53999,68 доларів США. Згідно з п. 3 ч. 1 вказаного кредитного договору за користування кредитними коштами встановлена фіксована процентна ставка 11 % річних. Пунктом 1.9.1 ч. 2 кредитного договору встановлено, що, не зважаючи на інші положення цього договору, банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань в цілому та/або поручителем своїх боргових та інших зобов`язань за цим договором в тому числі, але не виключно, встановлених п. 2.3 7 та ст. 3 цих договорів та/або умов договору поруки. 29 червня 2011 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № SR-301/2/2011, за умовами якого ОСОБА_2 прийняв на себе зобов`язання відповідати за повне та своєчасне виконання ОСОБА_1 всіх боргових зобов`язань, які виникають за умовами кредитного договору CNL-301/373/2006 від 09 серпня 2006 року, та як солідарні із позичальником боржники. 12 листопада 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за яким ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором № CNL-301/373/2006 від 09 серпня 2006 року, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 . У зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань за кредитним договором, позивач змушений був звернутися до суду за захистом своїх прав. Так, рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 05 березня 2015 року, що ухвалено у справі № 204/9200/14-ц, позовні вимоги позивача було задоволено та стягнуто з відповідачів суму боргу за кредитним договором № CNL-301/373/2006 від 09 серпня 2006 року у сумі 685195 гривень 27 копійок, з яких: 655195 гривень 27 копійок заборгованість за кредитом, 30000 гривень пеня та 1827 судовий збір з кожного. Вказує, що дане рішення на сьогоднішній день фактично не виконано, що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження по боржнику ОСОБА_1 , інформаційною довідкою з АСВП по боржнику ОСОБА_2 та довідкою ТОВ «ОТП Факторинг Україна» від 29 вересня 2020 року про стан боргу (розрахунок боргу), тому за останнім рахується заборгованість за кредитом у розмірі 296795 гривень 27 копійок та 30000 гривень пені. З цих підстав позивач нарахував інфляційні витрати та 3 % річних за прострочення грошового зобов`язання за кредитним договором CNL-301/373/2006 від 09 серпня 2006 року у сумі 78176 гривень 71 копійка за останні три роки, що передували зверненню до суду, зокрема: 51434 гривні 57 копійок інфляційні витрати по кредиту за період з 29 вересня 2017 року по 29 вересня 2020 року; 26 742 гривень 14 копійок 3 % річних по кредиту за період з 29 вересня 2017 року по 29 вересня 2020 року, які прохає стягнути з відповідачів солідарно разом із судовими витратами по справі.

Ухвалою суду від 27 жовтня 2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін (а. с. 56), яка надіслана учасникам справи 01 листопада 2020 року за вихідним № 23534/20-вих/2/204/1883/20 (а. с. 57), та яка отримана відповідачем ОСОБА_1 12 листопада 2020 року, підтвердженням чого є рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а. с. 59). 05 листопада 2021 року на адресу суду з відміткою «за закінченням строку зберігання» повернуто конверт, яким відповідачу направлялись позовна заява з додатками та копія ухвали про відкриття провадження (а. с. 60).

Станом на 23 листопада 2021 року відповідачами відзиву не надано, а також клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін учасниками справи не подавались, тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, відповідно до вимог ч. 8 ст. 178 ЦПК України.

Згідно з вимогами ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та спираючись на вимоги ст. ст. 223, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення.

Судом встановлено, що 09 серпня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № CNL-301/373/2006 за умовами якого відповідач отримав кредит у сумі 53999,68 доларів США (а. с. 4-12).

29 червня 2011 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № SR-301/2/2011 за умовами якого ОСОБА_2 прийняв на себе зобов`язання відповідати за повне та своєчасне виконання ОСОБА_1 всіх боргових зобов`язань, які виникають за умовами кредитного договору CNL-301/373/2006 від 09 серпня 2006 року, та як солідарні із позичальником боржники (а. с. 20-21).

В порушення зазначених норм закону та умов договору відповідачі зобов`язання за кредитним договором № CNL-301/373/2006 від 09 серпня 2006 року належним чином не виконали, у зв`язку з чим, рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 05 березня 2015 року, що ухвалено у справі № 204/9200/14, позовні вимоги позивача було задоволено та стягнуто з відповідачів солідарно суму боргу за кредитним договором № CNL-301/373/2006 від 09 серпня 2006 року у сумі 685195 гривень 27 копійок, з яких: 655195 гривень 27 копійок заборгованість за кредитом, 30000 гривень пеня та 1827 судовий збір з кожного (22 та на звороті).

Дане рішення суду фактично не виконано, що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження по боржнику ОСОБА_1 (а. с. 26 та на звороті), інформаційною довідкою з АСВП по боржнику ОСОБА_2 та довідкою ТОВ «ОТП Факторинг Україна» від 29 вересня 2020 року про стан боргу (розрахунок боргу) (а. с. 27-28).

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором № CNL-301/373/2006 від 09 серпня 2006 року (а. с. 23), станом на 29 вересня 2020 року за відповідачем ОСОБА_1 рахується заборгованість за кредитом у розмірі 296795 гривень 27 копійок та 30000 гривень пені.

Згідно з наданим позивачем розрахунком інфляційних збитків за період часу з 29 вересня 2017 року по 29 вересня 2020 року, позивачем нараховано відповідачу інфляційні збитки у розмірі 51434 гривні 57 копійок (а. с. 24).

Крім того, відповідно до розрахунку відсотків за користування грошовими коштами (а. с. 25), за період часу з 29 вересня 2017 року по 29 вересня 2020 року, позивачем нараховано відповідачу 3 % річних, що становить суму 26 742 гривень 14 копійок.

Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Приписами п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Приписами ч. 2 ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Виходячи з вищевикладеного вбачається, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтоване на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14?10цс18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі ст. 1050 ЦК України. Разом з цим, права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Приписами ч. 1 ст. 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 належним чином не виконав своїх зобов`язань за кредитним договором, яким йому було надано кредит. У зв`язку із цим кредитор звернувся до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості за кредитом і пені з позичальника та ОСОБА_2 , який поручився за виконання відповідачем ОСОБА_1 цього договору на підставі укладеного із банком договору поруки. Судовим рішенням від 05 березня 2015 рокеу про стягнення заборгованості за кредитним договором підтверджено наявність грошового зобов`язання позичальника перед банком та його порушення. Виконавчий лист, виданий на підставі цього рішення, пред`явлений до примусового виконання та після тривалого виконавчого провадження, на даний час будь-яким з боржників належним чином не виконане.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц та від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про те, що оскільки з ухваленням Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська рішення від 05 березня 2015 року зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання (виконання рішення), кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Разом з цим, приписами ч. 1 ст. 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 8 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16 вказала на те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

У цій справі ТОВ «ОТП Факторинг України» пред`явило позов 12 жовтня 2020 року.

Відповідно до розрахунку позивача, який перевірений судом та не спростований відповідачами, є вірним та з яким суд погоджується, позивачем нараховано інфляційні втрати та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором № CNL-301/373/2006 від 09 серпня 2006 року у сумі 78176 гривень 71 копійка за останні три роки, що передували зверненню до суду, зокрема: 51434 гривні 57 копійок інфляційні витрати по кредиту за період з 29 вересня 2017 року по 29 вересня 2020 року; та 26 742 гривень 14 копійок 3 % річних по кредиту за період з 29 вересня 2017 року по 29 вересня 2020 року.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підтверджені належними, допустимими, чіткими та достатніми доказами, що узгоджуються між собою та доповнюють один одного, що відповідає стандарту доказування «поза розумним сумнівом», про що зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства», та можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту», про що ЄСПЛ вказав у своєму рішенні від 21 липня 2011 року у справі «Коробов проти України», через що вони підлягають задоволенню в повному обсязі, а тому з відповідачів підлягає солідарному стягненню сума нарахованих інфляційних втрат та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором № CNL-301/373/2006 від 09 серпня 2006 року у сумі 78176 гривень 71 копійка за останні три роки.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, та оскільки позов задоволено в повному обсязі, то з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1051 гривня з кожного, виходячи із розрахунку 2102 гривні /2.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 141, 213-215, 258, 265, 280-289, 354-355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов Товариства з обмеженою відповідальність «ОТП Факторинг Україна» (03150, м. Київ, вул. Фізкультури, буд. 28-Д; ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) про стягнення інфляційних витрат задовольнити в повному обсязі.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» 78176 (сімдесят вісім тисяч сто сімдесят шість) гривень 71 (сімдесят одна) копійка, з яких: 51434 (п`ятдесят одна тисяча чотириста тридцять чотири) гривні 57 (п`ятдесят сім) копійок інфляційні витрати по кредиту та 26742 (двадцять шість тисяч сімсот сорок дві) гривні 14 (чотирнадцять) копійок 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором № CNL-301/373/2006 від 09 серпня 2006 року за період часу з 29 вересня 2017 року по 29 вересня 2020 року.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» судовий збір у розмірі 1051 (одна тисяча п`ятдесят одна) гривня.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» судовий збір у розмірі 1051 (одна тисяча п`ятдесят одна) гривня.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів зо дня його підписання або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його підписання або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

Суддя А.І. Приваліхіна