Справа № 642/4414/19
Провадження №2/523/2387/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" лютого 2021 р.

Суворовський районний суд міста Одеси у складі:

головуючої судді - Середи І.В.,

за участю секретаря судових засідань - Щербан О.Д.,

відповідача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

третьої особи - ОСОБА_3 ,

представника третьої особи ДУ "Одеська установа виконання покарань №21" - Кравченка В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №9 в м.Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , державна установа «Одеська установа виконання покарань №21» про стягнення грошових коштів як безпідставно отриманих,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернулася з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ДУ «Одеська установа виконання покарань №21», та просила визнати суму 63529,00 грн. як безпідставно перераховану на картковий рахунок, що належить ОСОБА_1 та стягнути її на користь позивача, а також просила стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 грн. та суму сплаченого судового збору в розмірі 768,40 грн.

В обгрунтування свого позову ОСОБА_4 зазначила, що у жовтні 2018 року через сайт знайомств «Badoo» познайомилася з ОСОБА_3 , з яким склалися довірливі відносини та продовжували спілкування за телефоном. В грудні 2018р. ОСОБА_3 запропонував придбати їй вироби з золота за ціною, нижче ринкової, через ОСОБА_1 . Дійсно через віддлення «Нова пошта» ОСОБА_4 отримала обручку, що була оформлена відповідно до експрес-накладної 09.12.2018р. у м.Одесі, за що 18.12.2018р. на картковий рахунок відповідача позивачем було перераховано 3000,00 грн. У січні 2019р. для придбання інших виробів з золота позивачем було перераховано 101500,00 грн. на картковий рахунок № НОМЕР_1 , відкритий у АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_1 . Оскільки виробів позивач не отримувала тривалий час, тоді вона через портал «Судова влада України» встановила, що ОСОБА_3 весь цей час перебував у Одеському слідчому ізоляторі №21 через підозру у вчиненні кримінального правопорушення-злочину, передбаченого ч.3 ст.289 КК України, а Рогалевський в цей час, відповідно до оприлюдненої декларації від НАЗК за 2018р. працював оперуповноваженим оперативного відділу ДУ «Одеський слідчий ізолятор». Після встановлення даних фактів по телефону ОСОБА_1 було заявлено вимогу про повернення коштів та протягом лютого 2019р. позивачу було повернуто 37971,00 грн. Посилаючись на те, що відповідач ввів її в оману, внаслідок чого вона безпідставно перерахувала ОСОБА_1 грошові кошти, частина з яких 63529,00 грн. не була повернута, вказувала, що цей правочин є фіктивним, посилаючись на норми ст.ст.203,230,234 ЦК України.

Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, направили заяву про розгляд справи за їх відсутності, в якій підтримали заявлені вимоги з підстав, вказаних в позові, та просили задовольнити заявлені вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні ОСОБА_1 пояснив, що дійсно в час, зазначений позивачем, працював в Одеському ОСІ, коли ОСОБА_3 відбував там покарання. ОСОБА_3 повідомив, що від його дівчини мають надійти кошти для вирішення питання про його звільнення та звернувся до нього по допомогу і просив, щоб він повідомив номер своєї картки для перерахунку коштів для розрахунку з адвокатом та потерпілими. Відповідач погодився, оскільки у ОСОБА_3 в Одесі не було знайомих . Йому на картку було перераховано кошти, які він знімав і розподілені за вказівкою ОСОБА_3 . Частина коштів на прохання ОСОБА_4 була повернута через поповнення рахунку у зв`язку з тим, що вона їхала на відпочинок за кордон. Також на прохання ОСОБА_3 він надіслав на адресу ОСОБА_4 золоту обручку. До цього вона зателефонувала та поцікавилася про справи ОСОБА_3 .

Третя особа ОСОБА_3 , який також був допитаний в якості свідка, в судовому засіданні пояснив, що з ОСОБА_4 вони познайомилися через мережу Інтернет, у них були добрі стосунки ще до обрання йому міри запобіжного заходу. Коли вже знаходився в ОСІ 21, ОСОБА_4 турбувалася про нього і запропонувала матеріальну допомогу для вирішення всіх проблем повязаних з оплатою послуг адвоката та розрахунком з потерпілими. Він спочатку відмовлявся, але згодом погодився,однак у нього не було відкритого карткового рахунку, тому він попросив ОСОБА_1 вказати йому реквізити його картки, на яку б ОСОБА_4 могла б перерахувати кошти, а ОСОБА_1 мав передати за призначенням Він повідомляв позивачку, що кошти їй поверне. В знак їх відносин він через ОСОБА_1 направив обручку в подарунок. Частину коштів, на прохання позивачки, було повернуто для поїздки за кордон на відпочинок. В вересні 2019 року йому оголошено вирок, було звільнено з під чарти в залі суду.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши відповідача, його представника та третіх осіб, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Як видно з платіжного доручення №190114РР6984659 від 14.01.2019р., ОСОБА_4 на рухунок одержувача: НОМЕР_2 , призначенняя: переказ особистих коштів, перераховано 2400,00 грн.(а.с.9).

14.01.2019р. ОСОБА_4 на рахунок ОСОБА_1 НОМЕР_3 здійснено переказ грошових коштів в сумі 9500,00 грн., 37000,00 грн, 32600,00 грн.(а.с.12)

05.02.2019р. на рахунок ОСОБА_4 НОМЕР_3 через термінал самообслуговування за адресою: АДРЕСА_1 , направлено 1000,00 грн., 14999,00 грн., 13972,00 грн. (а.с.11).

26.02.2019р. на рахунок ОСОБА_4 через термінал самообслуговування за адресою: АДРЕСА_1 , направлено 8000,00 грн. (а.с.10)

Згідно п.1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 ст. 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Частина перша статті 230 ЦК України, регламентує, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За нормами ст..234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Так, стаття 626 ЦК України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до положень ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено

В силу частин 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, предбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За правилами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналізуючи вказану норму ст.230 ЦК України, слід дійти висновку, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до положень п. 8 Постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо).

Відповідно до узагальнення Верховного Суду України «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів» від 24.11.2008 року, у ч. 1 ст. 216 ЦК закріплено основні способи захисту права власності, що можуть застосовуватися власником майна, зокрема з метою повернення майна в натурі, переданого за недійсним правочином (наприклад, віндикація). Стаття 330 ЦК чітко розмежовує випадки, в яких належним способом захисту порушеного права є визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності, від випадків, коли має заявлятися позов про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи № 912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи № 910/11511/18.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 28.05.2020р. по справі № 910/7164/19.

Оцінивши усі надані докази в сукупності, суд прийшов до висновку, що посилання позивача на порушення відповідачем умов договору щодо придбання виробів із золота, чи введення її в оману, чи вчинення правовичну під впливом обману не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами. Із наданих доказів, жодний не містить підтвердження про вчинення правочину, а саме укладення договору купівлі-продажу, або про перерахування коштів для придбання товару.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає, оскільки позивачем не надано до суду жодного доказу на підтвердження порушення його прав як учасника договірних правовідносин, оскільки належних доказів до матеріалів справи не додано.

Керуючись ст.ст.12,13,76-81,258-259,263,265,268,273,279,354,355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити ОСОБА_4 в задоволенні позову до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , державна установа «Одеська установа виконання покарань №21», про стягнення грошових коштів як безпідставно отриманих в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного рішення.

Повне рішення складено 15.02.2021 р.

Суддя: