Справа № 352/2461/20
Провадження № 22-ц/4808/375/21
Головуючий у 1 інстанції Гриньків Д. В.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Василишин Л.В.,Томин О.О.

з участю секретаря Петріва Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргупредставника Комунального підприємства «Теплий дім» Івано-Франківської міської ради на ухвалу Тисменицького районного суду від 13 січня 2021 року, у складі судді Гриньків Д.В., у справі за позовом комунального підприємства «Теплий дім»Івано-Франківської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з управління багатоквартирним будинком,

в с т а н о в и в:

25 листопада 2020 року Комунальне підприємство Івано-Франківської міської ради «Теплий дім» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з управління багатоквартирним будинком.

Ухвалою Тисменицького районного суду від 13 січня 2021 року провадження у даній справі закрито та роз`яснено позивачу його право на звернення із позовом в порядку господарського судочинства до Господарського суду Івано-Франківської області.

Не погоджуючись з ухвалою суду, КП «Теплий дім» подало апеляційну скаргу в якій посилається на порушення судом норм процесуального права.

Зазначає, що позови до фізичної особи пред`являються за зареєстрованим у встановленому порядку місцем її проживання або перебування. Відповідачка зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , тому позов подано до Тисменицького районного суду.

ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 , як фізична особа.

Всі співвласники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісності власності спільного майна багатоквартирного будинку. Між КП «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія» та співвласниками будинку АДРЕСА_3 було укладено договір №04-24/124 від 28 липня 2016 року про надання послуг з управління будинком.

Згідно довідки про розрахунки по особовому рахунку № НОМЕР_1 з грудня 2012 по жовтень 2020 року сума заборгованості складає 11759,75 грн. Доказів, які б спростували факт надання позивачем послуг стосовно будинку АДРЕСА_4 не надано.

Вважає, що ОСОБА_1 набула квартиру АДРЕСА_2 у власність як фізична особа. Відповідачем не надано належних доказів, що підтверджували б здійснення господарської діяльності у вказаному приміщення фізичної-особи підприємця. У позивача відсутні правовідносини з відповідачем як з суб`єктом господарювання.

Враховуючи характер спірних відносин, зокрема те, що відповідач виступає як фізична особа, а не як фізична особа-підприємець, дана справа, відповідно до ст. 19 ЦПК України, підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Просить апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу суду скасувати, справу направити на розгляд Тисменицькому районному суду.

Представник апелянта Комунального підприємства Івано-Франківської міської ради «Теплий дім» подав заяву про розгляд справи у його відсутності.

Відповідачка ОСОБА_1 та її представник у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про закриття провадження, суд першої інстанції виходив із того, що після відкриття провадження в справі за позовом КП Івано-Франківської міської ради «Теплий Дім» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з управління багатоквартирним будинком встановлено, що відповідач у спірних правовідносинах виступає не як фізична особа, а як фізична особа-підприємець, а тому вирішення такого позову належить до господарської юрисдикції .

Однак із таким висновком суду не можна погодитись з огляду на наступне.

Згідно з п.1ч.1 ст.255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно зі статтями 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання і право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог.

Відповідно до частини першої статті 24 ЦК України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

У статтях 25, 26 цього ж Кодексу передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті. Усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю та за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус ФОП сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України (далі - ГК України) підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відтак підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Згідно із частиною першою статті 128 цього ж Кодексу громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Фізична особа, яка в установленому законом порядку набула статус підприємця, не втрачає свого статусу фізичної особи. Натомість згідно з частиною восьмою статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до ЄДР запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур не позбавляється статусу фізичної особи, а набуває до свого статусу фізичної особи нової ознаки - суб`єкта господарювання. Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах як суб`єкт господарювання та чи можна визначити ці правовідносини як господарські.

Відповідно до статті 1 Закону України від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги є результатом господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; такі послуги надаються індивідуальному споживачу - фізичній або юридичній особі, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника іншій особі, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Послуга з управління багатоквартирним будинком - результат господарської діяльності суб`єктів господарювання, спрямованої на забезпечення належних умов проживання і задоволення господарсько-побутових потреб мешканців будинку шляхом утримання і ремонту спільного майна багатоквартирного будинку та його прибудинкової території відповідно до умов договору.

Відповідно до ст. 5 цього закону до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право, зокрема, одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Такому праву відповідає визначений пунктом 5 частини другої цієї ж статті обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Таким чином, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані йому послуги.

Отже, надання комунальних послуг є підприємницькою діяльністю для особи, яка надає такі послуги, натомість споживач комунальних послуг не здійснює при споживанні таких послуг підприємницької діяльності, оскільки вони спрямовані на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів і не залежать від правового статусу споживача. Тобто такі договори не є господарськими у розумінні ГК України.

Юрисдикція таких спорів визначається залежно від суб`єктного складу правовідносин, тобто якщо споживачем послуг є фізична особа, то такі спори повинні розглядатися за правилами цивільного судочинства, а якщо споживачем послуг є юридична особа чи ФОП, то за суб`єктним складом такі спори мають розглядатися в порядку господарського судочинства.

Аналогічні висновки Велика Палата Верховного Суду зробила у постановах від 08 травня 2018 року у справі № 757/45133/15-ц (провадження № 14-114цс18) та від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18).

КП «Теплий дім» просило стягнути з відповідачки заборгованість за спожиті комунальні послуги з управління будинком по АДРЕСА_3 , вважаючи, що між сторонами існують правовідносини з надання та споживання комунальних послуг і в цих правовідносинах ОСОБА_1 є фізичною особою - власником приміщення (квартири) у багатоквартирному будинку, який перебуває на балансі позивача.

Докази використання ОСОБА_1 цього приміщення саме у підприємницькій діяльності у справі відсутні і це не впливає на правовий статус її як власника вказаного об`єкта нерухомого майна, набутого нею у власність саме як фізичною особою.

Чинне законодавство не виділяє такого суб`єкта права власності як ФОП та не містить норм щодо права власності ФОП, а лише встановлює, що остання відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Отже, суб`єктом права власності визнається саме фізична особа, яка може бути власником будь-якого майна, крім майна, що не може перебувати у власності фізичної особи. При цьому правовий статус ФОП не впливає на правовий режим майна, що перебуває у власності фізичної особи.

У цьому випадку власником приміщення (квартири) і споживачем комунальних послуг є ОСОБА_1 як фізична особа.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2019 року справа № 920/50/19 провадження № 12-129гс19 вважає, що якщо стороною спору про надання комунальних послуг є громадянин як фізична особа - власник об`єкта нерухомого майна, який має статус суб`єкта підприємницької діяльності, і якщо немає доказів використання його майна у господарській діяльності, це зумовлює наслідки у вигляді зміни юрисдикційності такої справи, оскільки розгляд цієї справи належав до повноважень суду цивільної юрисдикції, тому що у цьому спорі вказана особа виступає як фізична особа - власник нерухомого майна, а не суб`єкт підприємницької діяльності.

ОСОБА_1 у 2002 році на підставі Договору купівлі-продажу №Д750 від 18.06.2002 набула у власність квартиру АДРЕСА_5 .

Оскільки у цій справі позовні вимоги стосуються невиконання відповідачем обов`язку зі сплати вартостіпослуги з управління багатоквартирним будинком по АДРЕСА_3 , власником квартири АДРЕСА_6 в якому є ОСОБА_1 , і докази використання цього приміщення у господарській діяльності відсутні, тому суд апеляційної інстанції приходить до висновку про належність вирішення цього спору у порядку цивільного судочинства.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що у суду першої інстанції не було правових підстав для закриття провадження у справі.

Згідно з ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Оскільки ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права, то така підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 379, 381-384, 390 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника Комунального підприємства «Теплий дім» Івано-Франківської міської ради задовольнити.

Ухвалу Тисменицького районного суду від 13 січня 2021 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: Л.В. Василишин

О.О. Томин