БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/1234/2021
Провадження № 2/497/536/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.11.2021 року Болградський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Кравцової А.В.,

секретар судового засідання Бекметова Х.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Войнікової-Станєвої Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Болград цивільну справу за позовною заявою фізичної особи-підприємця " ОСОБА_2 " до ОСОБА_3 про відшкодування збитків у порядку регресу,

ВСТАНОВИВ:

14.07.2021р. фізична особа-підприємець " ОСОБА_2 " звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 , в якій просить суд стягнути з ОСОБА_3 у порядку регресу 256094,84грн., витрати на правову допомогу у розмірі 22848,8грн. та судові витрати в розмірі сплаченого судового збору 2615,34грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що 09.09.2019 року о 13год. 40хв. на вул.Чорноморського Козацтва, біля будівлі №36 в м.Одеса за участю автомобілів «Hyundai Accent» з державним номерним знаком НОМЕР_1 , під керуванням гр. ОСОБА_3 , та автомобіля «Land Rover Range Rover Evoque» з державним номерним знаком НОМЕР_2 , під керуванням гр. ОСОБА_4 , сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої вказані транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень. Вина ОСОБА_3 у вчиненні даної ДТП підтверджується постановою Суворовського районного суду м.Одеса від 21.10.2019року у справі № 523/15093/19.

Між ПрАТ «СК «ВУСО» та гр. ОСОБА_4 19.02.2019р. було укладено договір добровільного страхування за №6-01 та згідно страхового акту №11227-02 від 19.09.2020року та рахунку-фактури №2683 від 11.09.2019року, - вартість відновлювального ремонту автомобіля «Land Rover Range Rover Evoque» склала 256094,84грн., яку ПрАТ «СК «ВУСО» було виплачено 20 та 23 вересня 2019 року . Зазначена шкода особисто винуватцем ДТП не була відшкодована потерпілій особі. На час скоєння зазначеної ДТП, ОСОБА_3 не мав полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а відтак, право регресної вимоги виникло у ПрАТ «СК «ВУСО» з моменту виплати страхового відшкодування.

08.02.2021 року між ПрАТ «СК «ВУСО» та ФОП " ОСОБА_2 " було укладено договір про відступлення права вимоги №08/02/2021, відповідно до якого ФОП " ОСОБА_2 " отримала право вимоги про відшкодування у порядку регресу збитків, завданих первісному кредитору, тобто ПрАТ «СК «ВУСО», у тому числі до відповідача. З урахуванням викладеного, посилаючись на положення статті 27 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", статей 22, 512, 514, 993, 1166, 1187, 1191, 1194 Цивільного кодексу України, ФОП " ОСОБА_2 " звернулася до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 26.07.2021 року було відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження.

06.10.2021 року відповідачем надано Відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач не визнає позовні вимоги, посилаючись на те, що матеріали справи не містять звіту про оцінку завданої шкоди транспортному засобу (автотоварознавчої експертизи), не застосовано коефіцієнт фізичного зносу з врахуванням якості доріг в державі, тобто, виплачений розмір страхового відшкодування підлягає зменшенню. Зазначає, що в матеріалах справи відсутній Кошторис збитків, складання якого передбачено договором страхування, а розрахунок суми страхового відшкодування не підписаний уповноваженою особою та в ньому відсутній перелік необхідних робіт, запчастин, їх вартість. Окрім цього, відповідач зауважує, що в акті (протоколі) огляду пошкодженого транспортного засобу, що був складений оцінювачем ОСОБА_5 10.09.2019 року, - виявлені пошкодження, які не пов`язані з подією ДТП, оскільки зазначено, що потрібна діагностика ходової частини; крім того, що більшість наданих доказів є неналежними та недопустимими, а відтак, не можуть братися судом до уваги, тобто, позовні вимоги є недоведеними.

04.11.2021 року позивачем надано суду Відповідь на відзив та додаткові докази, 12.11.2021 року відповідачем надано Заперечення на відповідь на відзив, 16.11.2021 року позивач надав письмові пояснення та 17.11.2021 року додаткові докази, у тому числі -оригінал Акту (протоколу) огляду ТЗ заяви на виплату від 10.09.2019р., які долучені до справи.

У судовому засіданні представник позивача просив суд задовольнити позовні вимоги, посилаючись на надані суду докази та викладені у позовній заяві та заявах по суті справи доводи, пояснивши, що автомобіль «Land Rover Range Rover Evoque» з державним номерним знаком НОМЕР_2 , що належав на момент ДТП гр. ОСОБА_4 , - був щойно з автосалону, новенький, у власника автомобіля з автосалоном та страховиком була визначена певна фірмова СТО, від послуг якої власник відмовитися не міг, крім того, автомобіль дійсно дуже постраждав, оскільки ДТП потягла за собою заміну багатьох деталей для відновлення автомобіля до нового, - були замінені як зовнішні деталі кузова, так і ті, що розташовані в середині, а вони на цьому автомобілі не дешеві там було придбано більше тисячі лише засувок кріплень, за допомогою яких кріпляться деталі замість гвинтиків та гайочок.

Представник відповідача у судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні позову, вважаючи його вимоги недоведеними, пояснивши, що її чоловік був в момент ДТП втомлений, заснув за кермом, коли їхав з роботи, так, він вжив на роботі трохи спиртного, вона визнає, що в цьому він винен, і, так співпало, в нього напередодні закінчилася дія страховки, але вона особисто була на місці ДТП, бачила пошкодження того Ренджроверу, які, вона впевнена, були незначними, і тому вважає ціну ремонту завищеною, вона готова була відразу відшкодувати ці збитки коштами, але власниця не захотіла. На підтвердження своєї думки надає фотокартки, зроблені нею. представником на місці ДТП.

Представник позивача вважає, що надані представником відповідача фотодокази співпадають з фототаблицею оцінки пошкоджень автомобіля, і наголошує, що ремонт автомобіля не можна було здійснювати не за певною процедурою власними силами лише в певному автосалоні, що коштує не дешево, бо усі деталі замовлялися окремо для цього автомобіля.

Вивчивши надані суду документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, за наступних підстав.

Судом встановлено, що між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» та гр. ОСОБА_4 було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту від 19.02.2019р. №6-01, предметом якого були майнові інтереси страхувальника пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом «Land Rover Range Rover Evoque», державний номерний знак НОМЕР_2 .

09.09.2019 року о 13год. 40хв. на вул.Чорноморського Козацтва, біля будівлі під №36 в м.Одеса, за участю автомобілів «Hyundai Accent» з державним номерним знаком НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3 , та автомобіля «Land Rover Range Rover Evoque» з державним номерним знаком НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_4 , сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої вказані транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень. Винною особою у вказаній ДТП визнано ОСОБА_3 , що підтверджується постановою Суворовського районного суду м.Одеса від 21.10.2019 року у справі №523/15093/19.

Відповідно до ч.4ст.82 ЦПК України, вирок суду у кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, - є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

ОСОБА_4 звернулася до ПрАТ «СК «ВУСО» з заявою про виплату страхового відшкодування - Актом (протоколом) огляду ТЗ заявою на виплату від 10.09.2019р. Згідно рахунку-фактури рахунку-фактури №2683 від 11.09.2019 року, виданого ТОВ «Віннер-Одеса» вартість відновлювального ремонту склала 256094,84 грн.

Згідно страхового акту №11227-02 від 19.09.2020 року, ПрАТ «СК «ВУСО» було виплачено згідно платіжних доручень від 20 та 23 вересня 2019 року №№24923, 25156 на рахунок ТОВ «Віннер-Одеса» страхове відшкодування шкоди за договором від 19.02.2019р. №6-01 в загальній сумі 256094,84 грн.

Матеріали справи не містять доказів наявності у відповідача ОСОБА_3 діючого станом на 09.09.2019 року полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, а також доказів відшкодування ОСОБА_3 завданої матеріальної шкоди.

Страхування це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб в разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України "Про страхування").

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується в разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 Цивільного кодексу України). Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України "Про страхування"). Добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту (пункт 6 частини четвертої статті 6 Закону України "Про страхування"). Втім, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК України).

Предметом позову є вимога про відшкодування завданої майнової шкоди у виді сплати страхового відшкодування в розмірі 256094,84грн. за договором добровільного страхування у порядку регресу. Згідно встановлених обставин справи декілька зобов`язань: договірне зобов`язання між ПрАТ «СК «ВУСО» і ОСОБА_4 за договором добровільного майнового страхування; та деліктне зобов`язання між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з завдання шкоди внаслідок ДТП.

Відповідно до ч.1 ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Згідно зі статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. В ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Таким чином, ПрАТ «СК «ВУСО» виконало свої зобов`язання перед страхувальником ОСОБА_4 згідно умов Договору, а тому до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник має до особи, відповідальної за завдані збитки, тобто, до ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» з моменту виплати страхового відшкодування перейшло право регресної вимоги від ОСОБА_3

08.02.2021 року між ПАТ «СК «ВУСО» та Фізичною особою-підприємцем " ОСОБА_2 " було укладено договір №08/02/2021 про відступлення права вимоги, відповідно до якого, первісний кредитор відступає (передає), а новий кредитор отримує право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків завданих первісному кредитору за договорами страхування, перелік яких наведений у Додатку №1 до договору, у тому числі, - новий кредитор отримав право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків у виді виплаченого страхового відшкодування за договором від 19.02.2019р. №6-01 в сумі 256094,84 грн.

Згідно ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). А, згідно ст.514 ЦК України, - до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, до позивача перейшло право вимоги щодо стягнення з відповідача страхового відшкодування. Посилання відповідача на неотримання відповідного повідомлення ніяк не впливає на чинність договору відступлення права вимоги та відповідні права позивача.

Суд критично оцінює посилання скаржника про врахування зносу пошкоджених частин транспортного засобі з огляду на наступне.

Згідно з ч.1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, що завдана майну фізичної або юридичної особи, - відшкодовується в повному обсязі особою, які її завдала.

Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.1187 ЦК України, - джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з виконанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, - використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ст.1188 ЦК України шкода, що завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно ст.1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи, суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ, тощо) або відшкодувати завдані збитки в повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 9 Постанови від 27 березня 1992 року №6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", - в разі, якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).

Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією з форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто, порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним з видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі №6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком в розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Аналогічні по суті висновки викладено Верховним Судом у постановах від 14 лютого 2018 року у справі №754/1114/15-ц, від 13 червня 2019 року у справі №587/1080/16-ц, та від 22 квітня 2020 року у справі №756/2632/17.

Відповідно до ст.ст.77, 81 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При оцінці достатності доказів діють спеціальні правила стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Стандарти доказування є важливим елементом змагальності процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. Обов`язок (тягар) доказування обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Аналогічні висновки робить й Верховний суд, зокрема, у постановах від 27.02.2019 у справі №922/1163/18; від 29.08.2018 у справі №909/105/15; від 29.08.2018 у справі №910/23428/17 та від 31.01.2018 у справі № 910/8763/17.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення має бути законним та обґрунтованим.

Судом не встановлено підстав для визнання наданих позивачем доказів недопустимими чи недостовірними. Відповідачем не надано будь-яких доказів на спростування визначеного розміру завданих збитків, виплаченого страхового відшкодування.

Щодо вимог позивача ФОП " ОСОБА_2 " про стягнення витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з ч.ч.1,2,3 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до положень ч.4 ст.137 ЦПК України, - розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співрозмірним, зокрема, з часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 19 цього ж Закону видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом з тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи надає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Зазначений правовий висновок узгоджується з позицією викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року (справа №755/9215/15-ц, провадження №14-382цс19).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (п. 268). А в рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Також, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція міститься й у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2018 року у справі №301/1894/17.

Вищевказаною позовною заявою позивач просить суд стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 22848,80 грн. З матеріалів справи вбачається, що інтереси позивача у суді представляла адвокат Мазуренко С.С. (свідоцтва про право заняття адвокатською діяльністю від 18.05.2017р.) на підставі договору №17 про надання правової (правничої) допомоги від 10 лютого 2021 року. Згідно акту приймання-передачі правової (правничої) допомоги від 15.03.2021р. до договору про надання правової (правничої) допомоги №17 від 10.02.2021р., вартість послуг за надання правової (правничої допомоги) складає 22848,8грн., які оплачені згідно квитанції від 15.03.2021р.

Представник відповідача, заперечуючи проти розміру витрат на здійснення ремонту пошкодженого автомобіля та розміру витрат на правову допомогу, не надала суду власного контр розрахунку чи будь-якого обґрунтування, окрім загального твердження про невідповідність розміру витрат фактичним обставинам та складності справи; судом було роз`яснено право заявляти клопотання суду про призначення експертизи, представник відповідача пояснила, що розуміє, але не вбачає потреби.

Щодо витрат на правову допомогу, слід зазначити, що адвокатом була підготовлена позовна заява, забезпечені його прибуття та участь у судових засіданнях у приміщенні суду, підготовка та подання декількох заяв по суті справи, адвокатських запитів, а відтак, заявлений розмір гонорару відповідає складності справи, обсягу витраченого адвокатом часу та є розумним. Тому суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правову допомогу у визначеному позивачем розмірі 22484,84 гривні.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача також підлягають стягненню судові витрати- в розмірі сплаченого судового збору - 2615,34 грн.

Керуючись ст.ст. 22, 512, 514, 993, 1166, 1188, 1191, 1192, ЦК України, ст.ст. 2, 3-13, 27, 44, 49, 64, 76-81, 82, 89, 95, 133, 137, 223, 237-1, 241, 247, 256, 258-259, 263-265, 268, 354, 430 ЦПК України, суд

ухвалив:

Задовольнити позовні вимоги фізичної особи-підприємця " ОСОБА_2 " до ОСОБА_3 про відшкодування збитків у порядку регресу.

Стягнути зі ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 ) - на користь фізичної особи-підприємця " ОСОБА_2 " (РНОКПП НОМЕР_4 , юридична адреса: АДРЕСА_3 ):

- у порядку регресу - в розмірі 256094 (двісті п`ятдесят шість тисяч дев`яносто чотири) гривні 84копійки;

- судові витрати - в розмірі сплаченого судового збору - 2615 (дві тисячі шістсот п`ятнадцять) гривень 34 копійки;

- та витрати на оплату послуг з надання правової (правничої) допомоги - в розмірі 22848 (двадцять дві тисячі вісімсот сорок вісім) гривень 80 копійок.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду через Болградський районний суд Одеської області з дотриманням вимог ст.356 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня отримання його копії. Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі його пропуску з поважних причин. Законної сили рішення суду набирає після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Повний текст судового рішення виготовлено 27.11.2021 року.

Суддя А.В. Кравцова