22-ц/804/3296/21
222/515/21

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2021 року місто Маріуполь

справа 222/515/21

провадження № 22-ц/804/3296/21

Донецький апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Пономарьової О.М.,

суддів Зайцевої С.А., Лопатіної М.Ю.,

секретар судового засідання Целовальник К.А.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «АГРОФІРМА «АГРОТІС»,

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого на підставі ордеру діє адвокат Козуб Георгій Григорович, на рішення Володарського районного суду Донецької області у складі судді Вайновської О.Є. від 19 жовтня 2021 року, повний текст рішення складено 26 жовтня 2021 року,

в с т а н о в и в:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОФІРМА «АГРОТІС» (далі ТОВ «АГРОФІРМА «АГРОТІС») про розірвання договору оренди землі, витребування її з чужого незаконного володіння.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 15 вересня 2008 року уклала договір оренди земельної ділянки площею 4,530 га, кадастровий номер :04:000:0890 з ТОВ «АГРОФІРМА «АГРОТІС».

За умовами договору ОСОБА_1 передано в оренду відповідачу земельну ділянку площею 4,530 га на 12 років, сторонами погоджено, що договір оренди земельної ділянки набирає чинності з моменту його підписання та державної реєстрації.

Договором на орендаря покладено обов`язок нести витрати з оформлення та реєстрації договору та орендодавець не була наділена правом контролювати дії орендодавця щодо реєстрації спірного договору оренди.

З часу підписання угоди у 2008 році відповідач прийняв земельну ділянку та приступив до використання, проте державна реєстрація договору оренди відбулась 26 червня 2012 року.

Договір оренди земельної ділянки повинен припинити свою дію після закінчення 12-річного строку у 2020 році, оскільки орендарем у 2008 році земельну ділянку було прийнято у використання.

Порушення строку проведення державної реєстрації договору оренди порушує права позивача як власника земельної ділянки тим, що строк дії договору повинен закінчитись у 2020 році, саме з моменту підписання договору.

Посилаючись на положення ст. 15, 19, 31, 34 Закону України «Про оренду землі», статей 90, 211 ЗК України, а також правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 322/1178/17, позивач вважає, що відповідач, діючи недобросовісно, ухилився від свого обов`язку реєстрації речового права на оренду земельної ділянки, у зв`язку із чим порушив її права як власника земельної ділянки, продовживши строк дії договору оренди.

Позивач просила суд розірвати договір оренди земельної ділянки, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «АГРОФІРМА «АГРОТІС», та витребувати з чужого незаконного володіння у відповідача земельну ділянку площею 4,530 га, кадастровий номер :04:000:0890 та передати її ОСОБА_1 для використання у відповідності до права приватної власності.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Володарського районного суду Донецької області від 19 жовтня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «АГРОФІРМА «АГРОТІС» про розірвання договору оренди землі, витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачка була обізнана, що реєстрація договору оренди землі, укладеного між нею та ТОВ «АГРОФІРМА «АГРОТІС», відбулася в 2012 році, а отже, виходячи з умов договору оренди землі та норм діючого на момент його підписання законодавства, позивачка мала розраховувати на те, що строк дії укладеного на 12 років договору оренди землі, спливе лише у 2024 році.

Спірним договором не визначено, хто із сторін договору зобов`язаний зареєструвати договір оренди в органах державної реєстрації, а лише покладено обов`язок на орендаря понести витрати пов`язані з такою реєстрацією.

Орендодавець не був позбавлений можливості здійснити державну реєстрацію спірного договору особисто та вимагати компенсації витрат з орендаря, або здійснити контроль за реєстрацією договору, а не покладатися на відповідача.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

25 листопада 2021 року позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Козуб Г.Г., подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що одночасно з договором оренди ОСОБА_1 підписала заяву про реєстрацію договору оренди, адресовану Володарському районному відділу Донецької регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру при державному комітеті України по земельних ресурсах», та акт приймання-передачі земельної ділянки ТОВ «АГРОФІРМА «АГРОТІС».

Усі документи, а також копію держаного акту на земельну ділянку ОСОБА_1 передала працівникам товариства для проведення держаної реєстрації, яку вони обіцяли провести, оскільки відповідно до п. 31 договору до обов`язків орендаря належить нести витрати з його оформлення та реєстрації.

Про те що державна реєстрація договору проведена лише в 2012 році, позивачці стало відомо лише у 2018 році, хоча, відповідно до акту приймання-передачі відповідач користується орендованою земельною ділянкою з 15 вересня 2008 року.

Відповідно до п. 29 Договору оренди земельної ділянки орендодавець має обов`язок не втручатися у господарську діяльність орендаря і не створювати йому будь-яких перешкод при виконанні його умов.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі №322/1178/17 обов`язок забезпечити державну реєстрації договору оренди покладено на орендаря.

Таким чином, орендодавець мав всі підстави розраховувати, що договір оренди землі повинен був закінчитись саме у 2020 році, оскільки саме у 2008 році на виконання вимог п.31 договору оренди землі, орендар мав здійснити державну реєстрацію.

Доводи інших учасників справи

20 грудня 2021 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив ТОВ «АГРОФІРМА «АГРОТІС» на апеляційну скаргу, в якому відповідач не погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 та вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обгрунтоване рішення на підставі повно досліджених доказів, з дотриманням норм матеріального права.

Рух справи у суді апеляційної інстанції

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 грудня 2021 року визначений склад суду: Пономарьова О.М. (суддя-доповідач), Зайцева С.А., Лопатіна М.Ю.

Ухвалою апеляційного суду від 06 грудня 2021 року у справі відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою апеляційного суду від 13 грудня 2021 року у справі закінчено проведення підготовчих дій та призначено справу до розгляду за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням учасників справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

ОСОБА_1 є власником земельної ділянки кадастровий номер :04:000:0890, площею 4,530 га, розташованої на території Володарської селищної ради Володарського району Донецької області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ДН №116842 від 14 квітня 2008 року.

15 вересня 2008 року між ОСОБА_1 та ТОВ «АГРОФІРМА «АГРОТІС» укладено договір оренди землі, за умовами якого ТОВ «АГРОФІРМА «АГРОТІС» отримало в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення кадастровий номер :04:000:0890, площею 4,530 га, розташовану на території Володарської селищної ради Володарського району Донецької області, власником якої є ОСОБА_1 ..

Вказаний договір оренди містить істотні умови договору оренди, якими є об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки), дата укладення та строк дії договору оренди 12 років (п.8), орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату (п.п.9-14).

Пунктами 37, 38, 39, 43 договору оренди землі від 15 вересня 2008 року визначено, що дія договору припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено; дія договору припиняється шляхом його розірвання, зокрема, за рішенням суду на вимогу однієї із сторін внаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором, а також з інших підстав визначених законом; розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається; договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

Договір зареєстрований у відділі Держкомзему у Володарському районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 26 червня 2012 року за №02149.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Відповідно до частини першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача адвоката Козуб Г.Г., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, представника відповідача ТОВ «АГРОФІРМА «АГРОТІС» Кравченко Н.Ф., яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила її залишити без задоволення, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним.

Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, та не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У статті 11 ЦК України надано перелік підстав виникнення юридичних прав та обов`язків (юридичних фактів), які виникають як із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, так і з дій, що не передбачені такими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Однією з таких підстав є відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України договори та інші правочини.

Вказані обставини мають певний часовий проміжок дії, який має початок та закінчення.

У частині першій статті 251 ЦК України строк визначено як певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк може бути визначено актами цивільного законодавства, правочином чи рішенням суду (частина третя статті 251 ЦК України).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України.

Згідно із частиною третьою статті 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

У частині першій статті 627 ЦК України деталізовано принцип свободи договору. Зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Тому вольовий характер визначення строку не викликає сумніву. Тобто сторони наділені значними можливостями впливати на момент настання або закінчення строків, оскільки можуть змінювати строк, наближати або віддаляти його настання.

У статті 792 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату.

Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються спеціальним законом.

На час підписання договору оренди 15 вересня 2008 року частина четверта статті 124 ЗК України передбачала, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Підставою для укладення договору оренди може бути цивільно-правовий договір про відчуження права оренди.

У частині другій статті 125 ЗК України вказано, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Вимога про те, що право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону, передбачена у частині п`ятої статті 126 ЗК України.

Спеціальним законом, що регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про оренду землі» № 161-XIV у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

У статті 13 Закону № 161-XIV надано визначення договору оренди землі. Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї зі сторін може бути посвідчений нотаріально (стаття 14 цього Закону № 161-XIV).

Згідно зі статтею 18 названого Закону договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

Статтею 20 Закону № 161-XIV передбачено, що укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом.

Момент укладення договору визначено у статтях 638, 640 ЦК України. Вказано, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Отже, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, дотрималися письмової форми договору та підписали його, він вважається укладеним. Із системного аналізу ЦК України можна зробити висновок, що вказане правило визначення моменту укладення договору стосується лише договорів, які повинні бути укладені у простій письмовій формі.

Права й обов`язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення учасників при укладенні договору оренди земельної ділянки, набуваються лише після його державної реєстрації, як передбачено статтями 18, 20 Закону № 161-XIV, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Сторони в договорі оренди землі мали право зазначати про момент початку перебігу та припинення дії вказаного договору, оскільки такі права прямо передбачені принципами та закріплені загальними нормами цивільного законодавства.

Разом з тим, якщо сторони не вказали про час (термін, календарну дату, подію) початку перебігу та закінчення строку договору, діють загальні правила, передбачені спеціальним Законом № 161-XIV, який прямо встановлював, що договір оренди земельної ділянки набирає чинності після його державної реєстрації.

Отже, для визначення початку перебігу та закінчення строку дії саме цього договору має значення не момент його підписання, а момент вчинення реєстраційних дій, тобто внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень як єдиної державної інформаційної системи, яка містить відомості про речові права на нерухоме майно, їх обтяження, суб`єктів речових прав, технічні характеристики об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд тощо), кадастровий план земельної ділянки, а також відомості про правочини, вчинені щодо таких об`єктів нерухомого майна, з якими закон пов`язує набрання чинності договору, а саме можливість реалізації сторонами своїх суб`єктивних прав та обов`язків.

Такі висновки щодо набрання чинності договором оренди земельної ділянки зроблено у постанові Верховного Суду України від 13 червня 2016 року у справі № 570/3056/15-ц (провадження № 6-643цс16), у мотивувальній частині якої міститься роз`яснення аналогічного розуміння правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постанові від 19 лютого 2014 року у справі № 0426/14068/2012 (провадження № 6-162цс13).

Реалізувати свої суб`єктивні права та обов`язки сторони договору оренди земельної ділянки можуть лише після державної реєстрації такого договору.

Відповідно до частини третьої статті 640 ЦК України, у редакції, яка була чинною як на час укладення договору оренди земельної ділянки, так і на момент його державної реєстрації, визначено момент, коли договір, який підлягав державній реєстрації, є укладеним, а саме: договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Оскільки моменти укладення договору та набрання ним чинності збігаються (частина друга статті 631 ЦК України), то моментом укладення договору оренди земельної ділянки на час дії зазначеної редакції частини третьої статті 640 ЦК України є саме його державна реєстрація, якщо сторони договору не передбачили у договорі інше, відповідно до частини третьої статті 631 ЦК України.

У цивільній справі, що переглядається апеляційним судом, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 , як орендодавець, та ТОВ «АГРОФІРМА «АГРОТІС», як орендар, підписали договір оренди земельної ділянки 15 вересня 2008 року.

При цьому сторони узгодили у пункті 8 договору строк його дії - 12 років, у пункті 31 передбачили обов`язок орендаря приступати до використання земельної ділянки після її передачі орендодавцем за актом приймання-передачі, та у пункті 43 визначили, що цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

Отже, момент укладення договору, а відтак і початок перебігу строку його дії, сторони визначили та пов`язали з моментом державної реєстрації договору.

Інших строків чи термінів початку перебігу чи закінчення дії договору його текст не містить.

З договору оренди вбачається, що він зареєстрований 26 червня 2012 року Відділом Держкомзему у Володарському районі Донецької області, тобто строк договору закінчиться 26 червня 2024 року.

Стаття 31 Закону № 161-XIV регулює питання припинення договору оренди землі, а саме договір оренди землі припиняється в разі:

- закінчення строку, на який його було укладено;

- викупу земельної ділянки для суспільних потреб та примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом;

- поєднання в одній особі власника земельної ділянки та орендаря;

- смерті фізичної особи - орендаря, засудження його до позбавлення волі та відмови осіб, зазначених у статті 7 цього Закону, від виконання укладеного договору оренди земельної ділянки;

- ліквідації юридичної особи - орендаря;

- відчуження права оренди земельної ділянки заставодержателем;

- набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці;

- припинення дії договору, укладеного в рамках державно-приватного партнерства (щодо договорів оренди землі, укладених у рамках такого партнерства).

Договір оренди землі припиняється також в інших випадках, передбачених законом.

Договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України. (ст. 32 Закону «Про оренду землі»)

Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.

Статтею 651 ЦК України визначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

При цьому вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Позивач, обґрунтовуючи вимоги щодо розірвання договору оренди земельної ділянки зареєстрованого 26 червня 2012 року, посилається на копію типового договору оренди землі від 15 вересня 2008 року, акт приймання-передачі земельної ділянки, державний акту про право власності на земельну ділянку (а.с.9-14), та не заперечує, що відповідачем після укладення договору оренди їй постійно сплачується орендна плата за користування земельною ділянкою загальною площею 4,530 га.

Інших обставин, які б свідчили про наявність підстав для дострокового розірвання договору оренди земельної ділянки, невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 Закону «Про оренду землі» та умовами договору, позивач не зазначила і суд не встановив.

Суд першої інстанції зробив обгрунтований висновок, що позивачка належними та допустимими доказами не довела існування об`єктивних обставин, що вказують на наявність значної міри позбавлення того, на що орендодавець ОСОБА_1 розраховувала при укладенні договору оренди земельної ділянки.

Матеріали справи не містять доказів, що відповідачем вчинялись будь-які дії щодо ухилення від державної реєстрації договору або, що відповідачем було відмовлено на прохання позивача в наданні відповідних документів для реєстрації договору або звернення позивача щодо порядку або можливості самостійно провести реєстрацію було залишено без розгляду.

Належні докази зловживання чи ухилення відповідача від своєчасного здійснення реєстрації договору оренди землі позивачем не надані.

За таких обставин доводи апеляційної скарги, що дії відповідача, які мали ознаки зловживання були спрямовані на збільшення строку дії договору оренди землі в односторонньому порядку без згоди позивача, що є істотним порушенням умов договору оренди землі, ґрунтуються на припущеннях.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що на момент пред`явлення позову договір оренди земельної ділянки не припинив свою дію, тому позовні вимоги позивача ОСОБА_1 про розірвання договору оренди земельної ділянки у встановлений ЦК України спосіб є недоведеними та задоволенню не підлягають.

Враховуючи встановлені у справі обставини, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про розірвання договору оренди землі та витребування її з чужого незаконного володіння.

Доводи апеляційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в позовній заяві, що була предметом дослідження в судовому засіданні, та не спростовують обгрунтованих та правильних висновків суду.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і процесуальному сенсах.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Рішення суду першої інстанції відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до частини 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до помилкового судового рішення. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду апеляційної інстанції не надано.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції та вважає, що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність рішення суду, висновки суду про відмову у задоволенні позовних вимог здійсненні з дотриманням норм матеріального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до положень частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки оскаржуване судове рішення залишено без змін, а апеляційна скарга - без задоволення, питання про розподіл судових витрат апеляційний суд не вирішує.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого на підставі ордеру діє адвокат Козуб Георгій Григорович, залишити без задоволення.

Рішення Володарського районного суду Донецької області від 19 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 22 грудня 2021 року.

Суддя-доповідач О.М. Пономарьова

Судді С.А. Зайцева

М.Ю. Лопат