ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/86/21 Доповідач - Шевчук Г.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Шевчук Г.М.

суддів - Костів О. З., Міщій О. Я.,

за участю секретаря Іванюти О. М.,

сторін :

представника Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) - Сухарського Р.С.,

представника Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області Сивак С. В.,

представника ОСОБА_1 - адвоката Бакальця І.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Тернопільського апеляційного суду цивільну справу № 607/13690/19 за апеляційною скаргою Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 липня 2020 року, ухвалене суддею Сливкою Л. М., повний текст якого складений 17 липня 2020 року, в справі за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бакалець Ігор Гнатович до Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківська), Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області про стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИв:

У червні 2019 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бакалець І. Г. звернулася до суду з позовом до Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківська), Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області про стягнення моральної шкоди в сумі 50 000 грн., завданої їй під час здійснення виконавчого провадження Тернопільським міським відділом ДВС ГТУ юстиції у Тернопільській області.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивачка зазначала, що ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 13.12.2018 року по справі №607/10329/17 визнано протиправною бездіяльність Тернопільського міського відділу ДВС ГТУЮ у Тернопільській області по виконанню рішень Тернопільського міськрайсуду від 21.11.2014 року у справі №607/17951/14-ц та від 06.12.2016 року у справі №607/11851/16-ц. Судом встановлено , що в даному випадку має місце порушення прав скаржника ОСОБА_1 з боку Тернопільського міського відділу ДВС ГТУЮ у Тернопільській області, які виразились в тому, що стягнення аліментів, які присуджені рішенням Тернопільського міськрайсуду у справах №607/17951/14-ц, №607/1185/16-ц, не проводились у певні періоди, або проводились в іншому розмірі, ніж визначено судом, і лише з ініціативи скаржника дане порушення було усунуте на протязі більш ніж річного терміну.

Позивачка вказувала, що зазначеними діями державної виконавчої служби завдано їй моральну шкоду, яка полягає у протиправній поведінці державних виконавців Тернопільського міського відділу ДВС ГТУ юстиції у Тернопільській області щодо тривалого зволікання із стягнення аліментів у виконавчих провадженнях ВП №46752641 та ВП №53335061. Вказує, що такими протиправними діями їй були спричинені душевні страждання, так як не одержуючи аліментів на двох дітей, вона змушена була отримуючи мінімальну зарплату, самотужки утримувати та лікувати двох дітей, стан здоров`я одного з них є вкрай незадовільним . Розмір спричиненої їй моральної шкоди позивачка оцінює у сумі 50 000 гривень. Посилаючись на наведене просила позовні вимоги задоволити у повному обсязі.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 липня 2020 року позов ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бакалець І. Г. до Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківська), Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області про стягнення моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з держави на користь ОСОБА_1 шляхом безспірного списання коштів державного бюджету в сумі 5000 (п`ять тисяч) гривень для відшкодування (компенсації) моральної шкоди, завданої діями державних виконавців Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області.

Також стягнуто з держави на користь ОСОБА_1 768,40 гривень судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі Тернопільський міський відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 липня 2020 року скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі, а сплачений ним судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 1152 грн. 60 коп. стягнути з позивачки. Обґрунтовуючи свої доводи апелянт зазначає, що на виконанні у відділі перебували виконавчі провадження №46752641 згідно виконавчого листа №607/17951/14-ц від 29.12.2014 виданого Тернопільським міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/6 частини всіх видів доходів, щомісячно до закінчення останнім навчання по червень 2016 року або до досягнення ним 23-х річного віку, та сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/6 частини всіх видів доходів, щомісячно до досягнення дитиною повноліття, а також виконавче провадження №53335061 згідно виконавчого листа №607/11851/16-ц від 08.12.2016 виданого Тернопільським міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який продовжує навчання, в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) відповідача, на час його навчання у Тернопільському національному технічному університеті ім. І.Пулюя, щомісячно, починаючи з 19.10.2016 року до досягнення ОСОБА_5 двадцяти трьох років.

Зазначає, що стягнення згідно виконавчого листа №607/11851/16-ц від 08.12.2016 виданого Тернопільський міськрайонний судом за період з січня по жовтень 2016 року не проводилося, оскільки даний виконавчий лист пред`явлено до примусового виконання лише 01.02.2017.

Вказує, що це ж стосується і стягнення за період з січня по 29 грудня 2014 року, оскільки виконавчий лист №607/17951/14-ц від 29.12.2014, виданий Тернопільським міськрайонний судом пред`явлено до примусового виконання лише 03.03.2015.

Стягнення заборгованості за травень 2017 року, як зазначає апелянт, проводилося та підтверджується довідкою Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області.

Вказує, що у мотивах винесення оскаржуваного рішення суддя посилається на статтю 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», однак вказаний Закон втратив чинність 05.10.2016 року.

Крім того стверджує, що суд безпідставно задовольнив позов про стягнення моральної шкоди, оскільки позивачка, всупереч вимогам ст. 23 ЦК України, не довела наявності у неї страждань, приниженні честі та гідності, а також інших обставин, які повинні бути доведеними та враховуватись судом при задоволенні позову про стягнення моральної шкоди.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бакалець І. Г. просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, оскільки вважає його законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ)Сухарський Р.С. в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити з підстав, викладених у ній.

Представник ОСОБА_1 адвокат Бакалець І.Г. заперечив апеляційну скаргу, рішення суду вважає законним.

Представник Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Судова колегія, заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з настпуного.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Дане рішення в повній мірі відповідає вимогам закону.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У статті 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормою статті 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України.

Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними й їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

Згідно із частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Стаття 6 Конвенції поширює свою дію і на таку стадію цивільного процесу як виконання судового рішення. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї зі сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинне розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції (пункт 63 рішення від 28 липня 1999 року в справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії», пункт 40 рішення від 19 березня 1997 року в справі «Горнсбі проти Греції»).

У пункті 28 рішення Європейського суду з прав людини від 11 грудня 2008 року в справі «Антонюк проти України» зазначено, що відповідальність держави за виконання судових рішень щодо приватних осіб зводиться до участі державних органів у виконавчому провадженні

Європейський суд з прав людини в пункті 100 рішення від 15 жовтня 2009 року в справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» вказав, що існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірне тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди.

Судом встановлено, що на виконанні в Тернопільському міському відділі ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) перебуває 2 виконавчих провадження:

1) №46752641 з примусового виконання виконавчого листа №607/17951/14-ц, виданого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області 29 грудня 2014 року про стягнення з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/6 частки всіх доходів відповідача, щомісячно до закінчення останнім навчання по червень 2016 року або до досягнення ним 23-річного віку та стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/6 частки всіх доходів відповідача, щомісячно до досягнення дитиною повноліття;

2) № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа №607/11851/16-ц, виданого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області 08 грудня 2016 року про стягнення з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який продовжує навчання, в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) відповідача, на час його навчання у Тернопільському національному технічному університеті ім. І.Пулюя, щомісячно, починаючи з 19.10.2016 року, але не довше ніж до досягнення ОСОБА_5 двадцяти трьох років.

На підставі наведених вище виконавчих листів старшим державним виконавцем Першого відділу ДВС Тернопільського міського управління юстиції та головним державним виконавцем Тернопільського міського відділу ДВС ГТУ юстиції у Тернопільській області були відкриті виконавчі провадження за №46752641 від 17 березня 2015 року та №53335061 від 03 лютого 2017 року відповідно.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 грудня 2018 року було визнано протиправною бездіяльність Тернопільського міського відділу ДВС ГТУЮ у Тернопільській області по виконанню рішень Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 листопада 2014 року у справі №607/179551/14-ц та від 06 грудня 2016 року у справі №607/11851/16-ц, оскільки стягнення по сплаті аліментів у даних провадженнях не проводилися у певні періоди, або ж проводилися у іншому розмірі, ніж це визначено судом, і лише з ініціативи скаржника дане порушення було усунуте на протязі більш ніж річного терміну.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції вірно виходив із того, що позивачу завдано моральну шкоду неправомірними діями державного виконавця, що встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили, у зв`язку із чим така шкода підлягає відшкодуванню за рахунок держави.

Доводи апеляційної скарги, що правові підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні оскільки позивачкою не доведено завдання моральних збитків колегія суддів не приймає до уваги, як необґрунтовані.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.

Таким чином, факт неправомірності (незаконності) дій державного виконавця, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку (ухвалою, рішенням, постановою, вироком суду).

З огляду на те, що ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 грудня 2018 року, яка набрала законної сили, скаргу ОСОБА_1 було задоволено і визнано неправомірною бездіяльність Тернопільського міського відділу ДВС ГТУЮ у Тернопільській області по виконанню рішень Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 листопада 2014 року у справі №607/179551/14-ц та від 06 грудня 2016 року у справі №607/11851/16-ц, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позову.

Згідно зі ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини`передбачено що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції, рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Аналогічну думку висловив і ВС у своїй постанові від 4 вересня 2019 року у справі №529/1007/16-ц (провадження № 61-30558св18).

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції безпідставно застосував у своєму рішенні ЗУ Про державну виконавчу службу, який втратив чинність 5 жовтня 2016 року, є необґрунтованими, оскільки на момент виникнення правовідносин, зокрема видачі виконавчого листа Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області від 21 листопада 2014 року, діяв вказаний Закон.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

В суді апеляційної інстанції представник позивачки вказав, що ДВС своїми протиправними діями спричинили позивачці душевні страждання, оскільки рішення суду про стягнення аліментів не виконувалось , вона змушена була звертатись за захистом своїх прав до суду, відбулись вимушені зміни в її житті , не одержуючи аліментів на двох дітей, остання змушена була на мінімальну зарплатню самотужки утримувати та лікувати двох дітей, стан здоров`я одного з яких є вкрай незадовільним.

Оскільки судом установлено, що протягом тривалого часу відділом виконавчої служби не вчинялися дії з примусового виконання судових рішень щодо стягнення на користь позивачки аліментів та ухвалою суду такі дії визнано неправомірними, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, завданої неналежним та несвоєчасним виконанням судового рішення та визначаючи розмір відшкодування шкоди виходив із засад розумності, виваженості та справедливості,а тому доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки по своїй суті зводяться лише до незгоди із судовим рішенням.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 27 лютого 2021 року.

Головуючий

Судді