ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2021 року

м. Харків

справа № 643/9557/20

провадження № 22-ц/818/5472/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі: Державний реєстратор Виконавчого комітету Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області Микитенко Людмила Іванівна, ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора Виконавчого комітету Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області Микитенко Людмили Іванівни, ОСОБА_2 про скасування запису державної реєстрації права власності на нерухоме майно

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 червня 2021 року у складі судді Мельникової І.Д., -

в с т а н о в и в:

17 червня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного реєстратора Виконавчого комітету Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області Микитенко Людмили Іванівни, ОСОБА_2 , у якому просив визнати протиправним і скасувати запис про право власності № 51531301 від 10.03.2020 на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , який вчинений державним реєстратором Виконавчого комітету Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області Микитенко Людмила Іванівна.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17 червня 2021 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, необґрунтованість судового рішення, просить скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити. Зазначає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Не відповідає дійсності твердження суду, що з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності належить 18/400 квартири АДРЕСА_2 та на праві власності належить квартира АДРЕСА_3 , а тому вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» у даному випадку не розповсюджуються на позивача, відчуження іпотечного майна відбулось у передбачений договором іпотеки спосіб, та оскільки у позивача є у власності інше житло, позивачем не доведено, що спірна квартира ним використовувалась як місце постійного проживання. Вказане спростовується тим, що інформаційна довідка на яку послався суд не містить реєстраційного коду обліку картки платника податку позивача та є лише співвпадінням за даними прізвища , ім`я, та по-батькові.

Зазначає, що жодної нерухомості, як до, так і після проведення спірної реєстрації він не мав.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст.367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» у даному випадку не розповсюджуються на позивача. Відчуження іпотечного майна відбулось у передбачений договором іпотеки спосіб. У позивача є у власності інше житло.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 мотивував свої вимоги тим, що 15.08.2008 між ВАТ КБ «Надра» та ним було укладено кредитний договір №6/4/35/2008/840-К/105 за яким, йому було надано у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 24 800,00 доларів США в порядку та на умовах, визначених цим договором. Крім того між ним та ВАТ «КБ «Надра» було укладено договір іпотеки № 6/4/35/2008/980-1/107, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Погрібною Т.П., 15.04.2008 , зареєстрований за реєстровим № 1177, відповідно до якого ним з метою забезпечення виконання зобов`язання за основним договором було передано в іпотеку ВАТ «КБ «Надра» нерухоме майно: однокімнатну ізольовану квартиру, житловою площею 16,6 кв.м., загальною площею 32,7 кв.м., яка розташована за адресою : АДРЕСА_4 . Як стало відомо позивачу з вимоги, надісланої відповідачем ОСОБА_2 24.06.2019 та відповідно до додатку №2 до договору №6/4/35/2008/840- К/105 від 12.06.2019 між ПАТ «КБ «Надра» та відповідачем 12.06.2019 було укладено договір № 6/4/35/2008/840-К/105 купівлі-продажу (відступлення) права вимоги за кредитним договором та договір про відступлення прав за Договором іпотеки, за яким ПАТ «КБ «Надра» 12.06.2019 відступив права вимоги за кредитним договором № 6/4/35/2008/840-К/105 від 15.04.2008 та договором поруки № 6/4/35/2008/840- П/106 від 15.04.2008., а також договором іпотеки № 6/4/35/2008/840-1/107. Вказував, що право власності на належну йому квартиру АДРЕСА_1 було перереєстровано на ОСОБА_2 на підставі рішення № 51531301 від 10.03.2020 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, здійснену державним реєстратором Виконавчого комітету Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області Микитенко Л.І.. Вважає, що це рішення вчинене без належних на те правових підстав, протирічить умовам договору іпотеки та вимогам чинного законодавства України, а також Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Судовим розглядом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 15.08.2008 між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 6/4/35/2008/840-К/105 за яким, позивачу було надано у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 24 800 доларів США в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Крім того між позивачем, ОСОБА_1 та ВАТ «КБ «Надра» було укладено Договір іпотеки № 6/4/35/2008/980-1/107, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Погрібною Т.П., 15.04.2008, зареєстрований за реєстровим № 1177, відповідно до якого ним з метою забезпечення виконання зобов`язання за основним договором було передано іпотеку ВАТ «КБ «Надра» нерухоме майно: однокімнатну ізольовану квартиру, житловою площею 16,6 кв.м., загальною площею 32,7 кв.м., яка розташована за адресою : АДРЕСА_4 .

Згідно Вимоги без номеру, надісланої ОСОБА_2 на адресу відповідача 24.06.2019 та відповідно до додатку №2 до договору №6/4/35/2008/840- К/105 від 12.06.2019 між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_2 12.06.2019 було укладено договір № 6/4/35/2008/840-К/105 купівлі-продажу (відступлення) права вимоги за кредитним договором та договір про відступлення прав за договором іпотеки, за яким ПАТ «КБ «Надра» 12.06.2019 відступив права вимоги за кредитним договором № 6/4/35/2008/840-К/105 від 15.04.2008 та договором поруки № 6/4/35/2008/840- П/106 від 15.04.2008., а також договором іпотеки № 6/4/35/2008/840-1/107, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Погрібною Т.П., 15.04.2008, зареєстрований за реєстровим № 1177.

Згідно п.5.4 договору Іпотеки іпотекодержатель має право на власний розсуд вибрати умови та порядок звернення стягнення на предмет іпотеки в межах, передбачених п.5.3 цього договору.

У п.5.3 договору іпотеки, зокрема, зазначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається на підставі права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст.38 ЗУ «Про іпотеку».

З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності належить 18/400 квартири АДРЕСА_2 та на праві власності належить квартира АДРЕСА_3 (а.с.9-12).

Частиною першою статті 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Отже, законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

В разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (стаття 12 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

У контексті вибору способу звернення стягнення на іпотечне майно як способу захисту порушеного права потрібно враховувати висновки Конституційного Суду України, викладені у рішенні від 09 липня 2002 року № 1 5-рп/2002, яким визначено, що кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб`єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки належить іпотекодержателю. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»).

Отже, Закон України «Про іпотеку» визначає, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Верховний Суд наголошує на те, що кредитор вправі вчиняти будь-які дії (застосовувати способи звернення стягнення на іпотеку, визначені Законом та договором), спрямовані на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Аналогічні правові висновки зазначені у постанові Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 211/3175/19 (провадження № 61-19386св20).

З укладеного між ОСОБА_1 та ВАТ «КБ «Надра» договори іпотеки № 6/4/35/2008/980-1/107, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Погрібною Т.П., 15.04.2008 р., зареєстрованого за реєстровим № 1177,вбачаєтьбся, що з метою забезпечення виконання зобов`язання за основним договором ОСОБА_1 було передано в іпотеку ВАТ «КБ «Надра» нерухоме майно: однокімнатну ізольовану квартиру, житловою площею 16,6 кв.м., загальною площею 32,7 кв.м., яка розташована за адресою : АДРЕСА_4 .

Згідно п.5.4 договору Іпотеки іпотекодержатель має право на власний розсуд вибрати умови та порядок звернення стягнення на предмет іпотеки в межах, предбачених п.5.3 цього договору.

У п.5.3 договору іпотеки, зокрема, зазначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається на підставі права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст.38 ЗУ «Про іпотеку».

У пункті 1 Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності належить 18/400 квартири АДРЕСА_2 та на праві власності належить квартира АДРЕСА_3 .

Вказана довідка надана самим позивачем до позовної заяви в якості доказу на підтвердження його доводів.

Заперечуючи наявність іншого житла у власності, позивач не надав жодного доказу на спростування даних, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно.

Матеріали справи не містять доказів того, що на момент звернення стягнення на предмет іпотеки однокімнатна ізольована квартиру, житловою площею 16,6 кв.м., загальною площею 32,7 кв.м., яка розташована за адресою : АДРЕСА_4 використовувалася позивачем як місце постійного проживання, а також, що у позивача у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно. Не надано таких доказів і до суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Однак, звертаючись з позовом ОСОБА_3 , окрім відповідача ОСОБА_2 , також визначив відповідачем і Державного реєстратора Виконавчого комітету Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області Микитенко Л.І., про що суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За загальним правилом державна реєстрація прав проводиться будь-яким державним реєстратором за заявами у сфері державної реєстрації прав (абзац четвертий частини п`ятої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Тобто державна реєстрація прав проводиться державним реєстратором не з власної ініціативи, а на підставі відповідної заяви, поданої зацікавленою особою. Відносини у сфері державної реєстрації речового права виникають між суб`єктом звернення за такою послугою та суб`єктом, уповноваженим здійснювати відповідні реєстраційні дії.

Частиною першою статті 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу - його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права.

Відповідно до частин першої та другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Тлумачення статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду 01 квітня 2020 року в справі № 520/13067/17 зроблено висновок, що «[…] позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру не може бути звернена до приватного нотаріуса, яку позивачка визначила співвідповідачем. Державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений. Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) зазначено, що «спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано».

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 13 січня 2021 року в справі № 753/905/18 (провадження № 61-12528св19).

Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39)).

Отже, з огляду на викладене Державний реєстратор Виконавчого комітету Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області Микитенко Л.І.,який позивачем визначено у якості співвідповідача, не є належним відповідачем у справі і в позові до нього необхідно відмовити.

Оскільки частина 4 статті 376 ЦПК України передбачає у якості підстави для зміни судового рішення також і випадки доповнення або зміни його мотивувальної частини, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а саме: оскаржуване рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 червня 2021 рокув частині позовних вимог до Державного реєстратора Виконавчого комітету Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області Микитенко Людмили Іванівни змінити та у задоволені позовних вимог у цій частині - відмовити з мотивів цієї постанови.

В іншій частині рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням вимог матеріального та процесуального права, тому підлягає залишенню без змін.

Відповідно до пп. «б», «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен здійснити новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення та вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки вимоги апеляційної скарги щодо скасування судового рішення та ухваленням нового про задоволення позову залишаються без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених позивачем у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ч. 4 ст. 376 ст.ст. 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 червня 2021 року в частині позовних вимог до Державного реєстратора Виконавчого комітету Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області Микитенко Людмили Іванівни змінити та у задоволені позовних вимог у цій частині - відмовити з мотивів цієї постанови.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення складено 22 грудня 2021 року.