Справа № 212/9449/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2021 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі: головуючого судді Пустовіт О.Г., за участю секретаря судового засідання Курбакової Ю.О., за участю позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

23 грудня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області (далі - ГУНП), Державної казначейської служби України (далі - ДКСУ) про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її син ОСОБА_3 .. За фактом його смерті було порушено кримінальне провадження № 0002852 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України. Позивач вважаючи, що органи досудового розслідування тривалий час проводять розслідування факту смерті її сина та не встановлюють обставин його смерті, в березня 2019 року зверталася до Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу з позовом до відповідачів про відшкодування моральної шкоди. Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 20.11.2019 року з державного бюджету України на користь позивача стягнуто 50 000 грн.. Рішення набрало законної сили, однак з того часу слідчий продовжує здійснювати протиправні дії щодо належного проведення кримінального провадження. Так 24.12.2019 року позивач отримала копію постанови слідчого СВ Саксаганського ВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області Федотова Д.В. від 02.09.2019 року про закриття кримінального провадження. Позивач оскаржила зазначену постанову та ухвалою слідчого судді Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 05.02.2020 року постанова про закриття кримінального провадження від 02.09.2019 року була скасована. За період з 05.02.2020 року до 05.11.2020 року слідчим СВ Саксаганського ВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області проігнорована ухвала слідчого судді від 05.02.2020 року, кримінальне провадження не відновлене, жодних слідчих дій не здійснено. Позивач зазначає, що такою протиправною поведінкою слідчого їй спричинено моральні страждання. Вважає, що відповідачі повинні відшкодувати їй моральну шкоду солідарно у розмірі 70 000 грн..

Ухвалою суду від 28 грудня 2020 року позовну заяву було прийнято та відкрито провадження в спрощеному позовному провадженні.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала просила їх задовольнити у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача ГУНП в Дніпропетровській області Новікова С.А. у судовому засіданні заперечила проти позовних вимог, просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі з підстав викладених у письмовому відзиві.

Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причина неявки суду не відома.

Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що в провадженні слідчого відділу № 4 Криворізького районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області перебуває кримінальне провадження № 0002852 від 27.11.2017 року, за фактом смерті ОСОБА_3 , 1981 р.н., за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 с. 115 КК України.

01.12.2017 року старшим слідчим Саксаганського ВП Козохват Д.В. кримінальне провадження №0002852 року від 27.11.2017 було закрито, на підставі п.1 ч.1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушенні передбаченого ч.1 ст. 115 КК України

20.04.2018 року постановою в.о. керівника Криворізької місцевої прокуратури №3 Дніпропетровської області радником юстиції Рижкова О.В., постанова слідчого Саксганського ВП Козохвата Д.В. від 01.12.2017 про закриття кримінального провадження №0002852 від 27.11.2017 скасована, як винесена передчасно.

12.06.2018 року на адресу СВ Саксаганського ВП Криворізького ВП надійшла ухвала слідчого судді Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 06.06.2018 про зобов`язання визнання ОСОБА_1 потерпілою у провадженні.

10.09.2018 року слідчим Саксаганського ВП Козохватом Д.В. винесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі п.1 ч.1 ст. 284 КПК України.

04.03.2019 року до СВ Саксаганського ВП Криворізького ВП надійшла копія ухвали слідчого судді Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 21.02.2019 року про скасування постанови про закриття кримінального провадження від 10.09.2018 року.

У зв`язку з протиправною бездіяльністю слідчих, які визнавались прокурором та слідчим суддею, позивач 01.03.2019 року звернулась до Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом про відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20.11.2019 року (справа 212/1932/19), позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, третьої особи на стороні позивача слідчий СВ Саксаганського відділення поліції Криворізького відділу поліції Головного управління поліції у Дніпропетровській області Козохват Д.В., Прокуратура Дніпропетровської області задоволено частково та стягнуто з держави Україна - Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 50000,00 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, шляхом списання коштів з відповідного рахунку Державної казначейської служби України.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 11.11.2020 року рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20.11.2019 року залишено без змін.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено матеріалами справи, 02.09.2019 року слідчим Саксаганського ВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області Федотовим Д.В. винесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі п.1 ч.1 ст. 284 КПК України.

Ухвалою слідчого судді Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05.02.2020 року (справа № 214/7110/17) постанова слідчого Саксаганського ВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області Федотова Д.В. від 02.09.2019 року про закриття кримінального провадження скасована.

Станом на час звернення позивача до суду досудове розслідування у кримінальному провадженні тривало.

Так, свої вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач обґрунтовує тим, що слідчим Саксаганського ВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області Федотовим Д.В. за період з 05.02.2020 року, дня винесення ухвали про скасування постанови про закриття кримінального провадження до 05.11.2020 року (9 місяців) не здійснено жодних процесуальних дій у кримінальному провадженні.

Як вбачається з інформаційного листа по кримінальному провадженню № 0002852 від 27.11.2017 року, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 с. 115 КК України, довгий період часу з дня скасування постанови про закриття кримінального провадження 05.02.2020 року по 15.01.2021 року слідчим Саксаганського ВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області Федотовим Д.В. не було вчинено жодних процесуальних дій.

Згідно зі статтею 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу), про що зазначив Верховний Суд України у своїй Постанові від 22 червня 2017 року у справі №6-501цс17.

Відповідно до ст.1173 ЦК України,шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Відповідний правовий висновок викладений у Постановах Верховного Суду від 18 лютого 2020 року у справі № 233/1997/18, від 19 березня 2020 року у справі №686/13212/19.

Пунктами 3, 4, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної(немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках,час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Відповідно до статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічні положення закріплені у частині першій статті 81 ЦПК України.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Поняття доказів розкрито у частині 1 статті 76 ЦПК України. Так, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком, на порушення Україною якого позивач не скаржився, держава має позитивні обов`язки гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави. Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у статті 13 Конвенції, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту.

Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу, як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити «належний захист» (§ 135 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 1999 року у справі «Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства» (Smith and Grady v. the UK), заяви № 33985/96 і № 33986/96; $. 95 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 1996 року у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), заява № 21987/93). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням.

ЄСПЛ, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, ЄСПЛ вказав, що вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, гарантованих статтею 6 Конвенції (§ 59 рішення ЄСПЛ у справі «Меріт проти України» (Merit v. Ukraine) від 30 березня 2004 року, заява № 66561/01). Cуд також постановив, що цей засіб вважатиметься «ефективним», якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом,який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися (§ 78 того ж рішення).

Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою ($ 67 рішення ЄСПЛ від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення ЄСПЛ від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач є матір`ю померлого ОСОБА_3 .. За фактом смерті сина позивача було відкрито кримінальне провадження. Відповідно до постанови про закриття кримінального провадження від 02.09.2019 року слідчим Саксаганського ВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області кримінальне провадження №0002852 від 27 листопада 2017 року закрито, на підставі п.1 ч.1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України.

Ухвалою слідчого судді Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05.02.2020 року, постанова про закриття кримінального провадження від 02.09.2019 року скасована, як винесена передчасно, оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутні будь які дані про огляд мобільного телефону померлого ОСОБА_3 , встановлення контактів осіб, яким він телефонував незадовго до смерті, що було зроблено тільки 10.11.2020 року, а позивача ОСОБА_1 було допитано в якості потерпілої тальки 26.01.2021 року.

З огляду викладеного, суд вважає, що позивачу заподіяна моральна шкода, оскільки бездіяльність посадових осіб органу державної влади та надмірна тривалість кримінального провадження за фактом смерті сина позивача, призвела до її моральних страждань, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю заявляти неодноразові вимоги до органів досудового розслідування виконати їх посадові обов`язки, неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність, перебування у напруженому психологічному стані, що призвело до душевних та емоційних страждань, порушення свого звичайного способу життя і витрачання додаткових зусиль для організації свого життя.

Суд не приймає до уваги доводи Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про те, що позовні вимоги позивача обґрунтовані ЗУ «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», однак до даних правовідносин норми зазначеного закону не застосовуються, оскільки посилання суду на ЗУ «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» не є підставою для задоволення позову та те, що позивачем не надано доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, незаконними діями або бездіяльністю органу Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області та спричиненню позивачу шкоди, які б давали правові підставі для задоволення її позовних вимог про відшкодування моральної шкоди позивачу, оскільки як вбачається з матеріалів справи, за фактом смерті сина позивача було відкрито кримінальне провадження 27 листопада 2017 року, яке неодноразово було закрито слідчим за відсутності події та складу кримінального правопорушення, з чим неодноразово не погодилась прокуратура та суди та скасовували відповідні постанови, у зв`язку з неналежними розслідуванням кримінального провадження, тому надмірна тривалість кримінального провадження та бездіяльність посадових осіб органу державної влади призвела до моральних страждань позивача, що відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Виходячи з встановлених у судовому засіданні конкретних обставин справи, приймаючи до уваги практику ЄСПЛ, суд дійшов висновку, що права ОСОБА_1 , потерпілої у кримінальному провадженні за ч.1 ст. 115 КК України за фактом смерті її сина ОСОБА_3 , є порушеними, що в свою чергу є наслідком завдання моральної шкоди та її відшкодування.

Керуючись Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 23 ЦК України ст. ст. 4, 5, 10, 12,76, 77, 78, 133, 139, 141, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд -

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з держави Україна - Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 50000 (п`ятдесят тисяч грн.) 00 копійок у рахунок відшкодування моральної шкоди, шляхом списання коштів з відповідного рахунку Державної казначейської служби України.

В решті частині позовних вимог відмовити.

Судовий збір віднести за рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Головне управління національної поліції в Дніпропетровській області, юридична адреса: м. Дніпро, вул. Троїцька, 20а, .

Відповідач: Державна казначейська служба України, юридична адреса: м. Київ, вул. бастіонна, 6, .

Повний текст рішення суду виготовлено 22 грудня 2021 року.

Суддя: О. Г. Пустовіт