Справа № 752/5612/20 Головуючий в суді І інстанції Чередніченко Н.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(у порядку письмового провадження)

20 грудня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: судді-доповідача Мельника Я.С., суддів Матвієнко Ю.О. та Гуля В.В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Теплопостачсервіс» на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24 травня 2021 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Теплопостачсервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року ТОВ «Теплопостачсервіс» звернулося до суду із вказаним позовом, який обґрунтовувало тим, що позивач є виконавцем послуг з централізованого опалення в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідач є власником квартири АДРЕСА_2 та споживачем послуг з централізованого опалення, які постачає позивач.

Однак, відповідач в повному обсязі не оплачує надані позивачем послуги, внаслідок чого, у останньої, утворилась заборгованість, яка складається із: заборгованості за централізоване опалення за період із жовтня 2016 року по грудень 2019 року в розмірі 42 099,73 грн., на які позивачем нараховано 3 % річних та інфляційні втрати.

Відповідач в добровільному порядку заборгованість не погашає, в зв`язку з чим позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив суд стягнути зазначену заборгованість із відповідача на користь позивача, а також судовий збір.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 04 серпня 2020 року позов задоволено в повному обсязі.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення задоволено, скасовано заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 04 серпня 2020 року, та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 24 травня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, ТОВ «Теплопостачсервіс» подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається зокрема на те, що судом першої інстанції помилково встановлено, що відсутність доказів виконання позивачем Постанови Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року по справі №752/7387/17 про зобов`язання позивача взяти на абонентський облік теплолічильник відповідача, свідчить про недоведеність вимог про стягнення з відповідача заборгованості за житлово-комунальні послуги, а відтак і про відмову у задоволенні позову.

Також зазначає, що місцевим судом не враховано, що розрахунок заборгованості зроблено з урахуванням показників теплолічильника відповідача, оскільки 04 грудня 2017 року теплолічильник введено в експлуатацію та взято на абонентський облік, про що складено відповідний акт.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та вивчивши доводи і вимоги апеляційної скарги, вважає необхідним її задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи і у такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що в ході розгляду справи стороною відповідача вказувалось про наявність засобу обліку тепла (теплової енергії), який встановлений в її квартирі, надано рішення суду, яким зобов`язано позивача взяти на облік зазначений лічильник, однак, оскільки в розрахунку заборгованості, наданого позивачем відсутні відомості щодо врахування показників зазначеного лічильника, то зазначені позивачем суми, які підлягають сплаті за централізоване опалення є необґрунтованими.

Однак, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 на підставі договору дарування квартири від 10 вересня 2011 року № 728 (а.с. 8).

Відповідачу надавалися житлово-комунальні послуги, від даних послуг споживач не відмовлявся та продовжував їх фактично споживати, тобто між сторонами наявні договірні відносини.

Відповідно до положень статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений у пункті 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі №755/14208/17-ц (провадження № 61-6040св19), постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, з яким також погодилася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18).

ОСОБА_1 тривалий час не виконувала належним чином договірні зобов`язання щодо оплати за спожиті комунальні послуги в повному обсязі, у зв`язку з чим за період з жовтня 2016 року по грудень 2019 року утворилася заборгованість перед позивачем за послуги централізованого опалення на суму 42 099,73 грн., що підтверджується довідкою про нарахування та сплату коштів за централізоване опалення (а.с.5).

28 грудня 2010 року згідно акту введення в експлуатацію вузла комерційного обліку теплової енергії за адресою: АДРЕСА_3 , встановлений вузол обліку теплової енергії, на підставі робочого проекту обладнання вузла комерційного обліку теплової енергії (а.с.47-59).

В квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ТОВ «Теплопостачсервіс» про зобов`язання вчинити дії.

Постановою Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року зобов`язано ТОВ «Теплопостачсервіс» провести повірку засобу обліку тепла (теплової енергії), який встановлений в квартирі АДРЕСА_2 , а також зобов`язано ТОВ «Теплопостачсервіс» взяти на облік тепло лічильник, встановлений у вказаній квартирі.

Місцевий суд, відмовляючи у задоволенні позову, послався на відсутність доказів виконання позивачем Постанови Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року по справі №752/7387/17 про зобов`язання позивача взяти на абонентський облік теплолічильник відповідача, проте, колегія суддів вважає, що такий висновок місцевого суду суперечить матеріалам справи та не може свідчити про недоведеність вимог про стягнення з відповідача заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Судом першої інстанції помилково не враховано, що з довідки про нарахування та сплату коштів за централізоване опалення №7А-17Т від 17 лютого 2020 року вбачається, що з грудня 2017 року нарахування плати за спожите тепло проводилося з урахуванням показників індивідуального засобу обліку, тобто лічильника (а.с.5).

Як вбачається з матеріалів справи, та не заперечується сторонами, ТОВ «Теплопостачсервіс» надавало споживачу послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води безперебійно та належної якості, претензій з боку споживача щодо неякісного надання послуг до позивача не надходило.

Отже, з моменту набуття права власності на квартиру відповідач отримує від позивача комунальні послуги, зокрема послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, від наданих послуг не відмовляється, та фактично споживає їх.

Таким чином, зазначені обставини дають підстави для висновку про те, що між позивачем і відповідачем, що є власником квартири за адресою АДРЕСА_3 , склалися фактичні договірні відносини щодо надання житлово-комунальних послуг, зокрема послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання, відповідачем належним чином не виконувалися обов`язки по оплаті цих житлово-комунальних послуг, що спричинило виникнення заборгованості, яка за законом підлягає стягненню з відповідача на користь позивача .

Відносини між учасниками правовідносин в сфері надання житлово-комунальних послуг, зокрема, в частині надання послуг з центрального опалення врегульовано нормами Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та положеннями Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ від 21 липня 2005 року № 630.

Відповідно до п. 11 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (далі - Правила) у разі встановлення будинкових засобів обліку води у багатоквартирному будинку, де окремі квартири обладнані квартирними засобами обліку, споживач, який не має квартирних засобів обліку, оплачує послуги згідно з показаннями будинкових засобів обліку, не враховуючи витрати води виконавця, юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, які є власниками або орендарями приміщень у цьому будинку, та сумарних витрат води за показаннями усіх квартирних засобів обліку. Різниця розподіляється між споживачами, які не мають квартирних засобів обліку, пропорційно кількості мешканців квартири в разі відсутності витоків із загальнобудинкової мережі, що підтверджується актом обстеження, який складається виконавцем у присутності не менш як двох мешканців будинку.

Відповідно до п.18 Правил, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.

Згідно із п. 21 Правил, у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання, з централізованого опалення - з розрахунку за 1 кв. метр (куб. метр) опалювальної площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) та додатково за перевищення розрахункової потужності приладів опалення (радіаторів) згідно з законодавством.

Згідно із п. 30 Правил, споживач зобов`язаний: 1) оплачувати послуги в установлені договором строки; 2) забезпечувати доступ до мережі, арматури, квартирних засобів обліку, розподільчих систем представника виконавця за наявності в нього відповідного посвідчення: для ліквідації аварій - цілодобово; для встановлення і заміни санітарно-технічного та інженерного обладнання, проведення технічного і профілактичного огляду, зняття контрольних показників квартирних засобів обліку - згідно з умовами договору; 3) дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг; 4) забезпечувати цілісність квартирних засобів обліку та не втручатися в їх роботу; 5) у разі несвоєчасного внесення плати за послуги сплачувати пеню у встановлених законом та договором розмірі; 6) виконувати інші обов`язки відповідно до законодавства.

Згідно із п. 5) ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

З довідки, наданої позивачем вбачається, що у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість по централізованому опаленню за період із жовтня 2016 року по грудень 2019 року в розмірі 42 099,73 грн., на які позивачем нараховано 3 % річних та інфляційні втрати.

У суді першої інстанції ОСОБА_1 вказувала на застосування до даних правовідносин наслідків спливу позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За ч.ч. 3, 4, 5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як роз`яснено у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

З аналізу положень статей 256, 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Аналогічний правовий висновок, висловлений у постановах Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року у справі № 6-1457цс16, від 22 березня 2017 року у справі № 6-43цс17.

Визначення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин.

Тобто позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу» (рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року, «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що вимоги про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги підлягають задоволенню лише в межах трирічного строку позовної давності, з урахуванням того, що позивач звернувся з позовом до суду у березні 2020 року, тобто за період з березня 2017 року по грудень 2019 року, який за цей період становить 18 090,57 грн., а також 3% річних у розмірі 2 839,38 грн., та 6 591,32 грн. інфляційних втрат, що разом становить 27 521 грн.27 коп.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 374, 376 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Теплопостачсервіс» задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24 травня 2021 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Теплопостачсервіс» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , АДРЕСА_4 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Теплопостачсервіс»(, м. Київ, вул. Ломоносова, буд. 58-А) заборгованість з оплати житлово-комунальних послуг з централізованого опалення у розмірі 18 090,57 грн., 27 521 грн.27 коп. інфляційних втрат та 3-х відсотків річних у розмірі 2 839,38 грн., а всього - 27 521 (двадцять сім тисяч п`ятсот двадцять одну) грн. 27 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: Судді: