Постанова

Іменем України

25 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 373/1711/15-ц

провадження № 61-18465св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

учасники справи:

позивач - Державне сільськогосподарське підприємство «Головний селекційний центр України»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

треті особи: Управління Держгеокадастру у Переяслав-Хмельницькому районі Київської області, ОСОБА_3 ,

провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою Державного сільськогосподарського підприємства «Головний селекційний центр України» на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 14 червня 2019 року у складі судді Реви О. І. та постанову Київського апеляційного суду від 04 вересня 2019 року у складі колегії суддів: Шебуєвої В. А., Оніщука М. І., Крижанівської Г. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У червні 2015 року Державне сільськогосподарське підприємство «Головний селекційний центр України» (далі - ДСП «Головний селекційний центр України», Підприємство) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування державних актів на право власності на земельні ділянки, посилаючись на те, що 23 вересня 2013 року Підприємство звернулося до управління Держземагенства у Переяслав-Хмельницькому районі Київської області із заявою про державну реєстрацію належної йому на праві постійного користування земельної ділянки. Проте рішенням вказаного управління від 02 жовтня 2013 року Підприємству було відмовлено у внесенні таких відомостей у зв`язку із знаходженням в межах належної йому земельної ділянки іншої земельної ділянки або її частини. Як з`ясувалося в подальшому, розпорядженнями голови Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації від 16 березня 2010 року № 298 та від 18 березня 2010 року № 323 передано у власність громадянам України ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 земельні ділянки сільськогосподарського призначення загальною площею 3,8990 га, які знаходяться на території Гайшинської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 18 листопада 2014 року у справі № 810/5682/13-а визнано протиправними та скасовано вищевказані розпорядження голови Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації від 16 березня 2010 року № 298 та від 18 березня 2010 року № 323. Підприємство не відмовлялося від частини земельної ділянки, що перебуває в його постійному користуванні. Враховуючи наведене, ДСП «Головний селекційний центр України» просило: визнати недійсним державний акт серії ЯЛ № 598193 від 21 лютого 2011 року на право власності на земельну ділянку площею 1,9999 га, кадастровий номер :06:002:0012, для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться на території Гайшинської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області, виданий на ім`я ОСОБА_2 ; визнати недійсним державний акт серії ЯМ № 420566 від 27 вересня 2011 року на право власності на земельну ділянку площею 0,9500 га, кадастровий номер :06:002:0013, для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться на території Гайшинської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області, виданий на ім`я ОСОБА_1 ; визнати за ним право постійного користування на вказані земельні ділянки.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 17 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 14 червня 2016 року, позов ДСП «Головний селекційний центр України» задоволено частково. Визнано недійсним державний акт серії ЯЛ № 598193 від 21 лютого 2011 року на право власності на земельну ділянку площею 1,9999 га, кадастровий номер :06:002:0012, виданий на ім`я ОСОБА_2 . Визнано недійсним державний акт серії ЯЛ № 420566 від 27 вересня 2011 року на право власності на земельну ділянку площею 0,9500 га, кадастровий номер :06:002:0013, виданий на ім`я ОСОБА_1 . В задоволенні решти позовних вимог ДСП «Головний селекційний центр України» відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ДСП «Головний селекційний центр України» по 121,80 грн судових витрат з кожного. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь держави по 121,80 грн судових витрат з кожного. Стягнуто з ДСП «Головний селекційний центр України» на користь держави судові витрати в сумі 243,60 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 березня 2017 року рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 17 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 14 червня 2016 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 14 червня 2019 року в задоволенні позову ДСП «Головний селекційний центр України» відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що ДСП «Головний селекційний центр України» не доведено порушення відповідачами його прав при оформленні державних актів про право власності на земельні ділянки, та не надано доказів на підтвердження того, яким чином та в яких межах мало місце накладання земельних ділянок відповідачів на земельну ділянку, що перебуває в користуванні позивача. Клопотання про призначення відповідної судової експертизи Підприємство не заявляло.

Постановою Київського апеляційного суду від 04 вересня 2019 року апеляційну скаргу ДСП «Головний селекційний центр України» залишено без задоволення, а рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 14 червня 2019 року - без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. Розпорядження Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації від 16 березня 2010 року № 298 та від 29 квітня 2014 року № 323, на підставі яких видані оскаржувані державні акти, є чинними, у зв`язку з чим відсутні підстави для визнання недійсними державних актів. При цьому доказів того, що видані на ім`я відповідачів державні акти не відповідають вимогам закону та вказаним розпорядженням, позивачем не надано.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У жовтні 2019 року ДСП «Головний селекційний центр України» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 14 червня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 вересня 2019 року і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли помилкових висновків про недоведення порушення відповідачами прав позивача при оформленні державних актів про право власності на земельні ділянки. В рішенні Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 19 квітня 2018 року у справі № 372/47/17 були встановлені фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення цієї справи, зокрема, що на момент прийняття оспорюваних позивачем розпоряджень Переяслав-Хмельницька районна державна адміністрація Київської області знала або повинна була знати, що земельні ділянки, які передавалися у власність ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 відводилися за рахунок земель, які перебувають в постійному користуванні ДСП «Головний селекційний центр України», тобто при прийнятті розпоряджень від 16 березня 2010 року № 298 та від 29 квітня 2014 року № 323 без вилучення земельної ділянки чи її частини з постійного користування позивача Переяслав-Хмельницька районна державна адміністрація перевищила надані їй повноваження, що дає суду підстави дійти висновку про справедливе сприйняття позивачем зазначених розпоряджень, як протиправних та таких, що порушують його права та законні інтереси. Водночас суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з тих підстав, що оспорювані розпорядження вичерпали свою дію в часі внаслідок їх виконання.

У листопаді 2019 року представник ОСОБА_4 та ОСОБА_1 - ОСОБА_5 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області.

01 листопада 2019 року справа № 373/1711/15-ц надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги).

Судами встановлено, що згідно з державним актом на право постійного користування землею серії І-КВ № 000501, виданим 12 грудня 1997 року Гайшинською сільською радою на підставі рішення 11 сесії 22 скликання Гайшинської сільської ради народних депутатів від 14 листопада 1997 року за № 36, Головному селекційному центру України надано в постійне користування 376,7 га землі для ведення племінної справи у тваринництві, що знаходиться на території Гайшинської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 52.

Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 598193 від 21 лютого 2011 року підтверджується, що ОСОБА_2 належить земельна ділянка площею 1,9999 га (кадастровий номер :06:002:0012) для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться на території Гайшинської сільської ради, яка була надана йому розпорядженням Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації Київської області від 16 березня 2010 року № 298.

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 420566 від 27 вересня 2011 року ОСОБА_1 належить земельна ділянка площею 0,9500 га (кадастровий номер :06:002:0013) для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться на території Гайшинської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області, яка була надана йому розпорядженням Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації Київської області від 18 березня 2010 року № 323.

23 вересня 2013 року ДСП «Головний селекційний центр України» звернулося до Управління Держземагенства у Переяслав-Хмельницькому районі Київської області із заявою про державну реєстрацію належної йому на праві постійного користування земельної ділянки на підставі державного акта на право постійного користування землею серії І-КВ № 000501, виданого 12 грудня 1997 року Гайшинською сільською радою народних депутатів.

Рішенням державного кадастрового реєстратора Управління Держземагенства у Переяслав-Хмельницькому районі Київської області від 02 жовтня 2013 року ДСП «Головний селекційний центр України» відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру у зв`язку із знаходженням в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 18 листопада 2014 року визнано протиправними та скасовано розпорядження голови Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації Київської області від 16 березня 2010 року № 298 та від 18 березня 2010 року № 323, якими передано ОСОБА_2 і ОСОБА_1 у власність земельні ділянки площею 3,8990 га.

Проте ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29 березня 2016 року скасовано постанову Київського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2014 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 18 листопада 2014 року у справі за позовом ДСП «Головний селекційний центр України» про визнання незаконними розпорядженнями голови Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації від 18 березня 2010 року № 323 та від 16 березня 2010 року № 298, а провадження у справі закрито з тих підстав, що спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У зв`язку з наведеним ДСП «Головний селекційний центр України» звернулося до суду з позовом до Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання протиправними та скасування розпоряджень голови Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації Київської області від 16 березня 2010 року № 298 та від 18 березня 2010 року № 323, однак вжев порядку цивільного судочинства.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 19 квітня 2018 року у справі № 373/47/17 у задоволенні позову ДСП «Головний селекційний центр України» до Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсними та скасування вищевказаних розпоряджень Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації Київської області відмовлено.

Вказане рішення суду набрало законної сили 30 травня 2018 року.

Згідно з частинами першою, другою статті 116 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) в редакції, чинній на час видачі оспорюваних державних актів, громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Статтею 152 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

За змістом статті 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Відповідно до статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Отже, на час виникнення спірних правовідносин державні акти на право власності на земельні ділянки визнавалися документами, що посвідчують право власності й видавалися на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень або цивільно-правових угод. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце в разі їх видання з порушенням вимог закону, всупереч рішень чи угод. В цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Враховуючи, що державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

З огляду на викладене, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог з тих мотивів, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорювані ним державні акти про право власності на земельні ділянки, видані на ім`я відповідачів, не відповідають вимогам законодавства. Розпорядження Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації від 16 березня 2010 року № 298 та від 18 березня 2010 року № 323, на підставі яких видані оскаржувані державні акти, є чинними, а рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 19 квітня 2018 року у справі № 373/47/17 відмовлено в їх скасуванні.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що в рішенні Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 19 квітня 2018 року у справі № 372/47/17 були встановлені фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення цієї справи, проте, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди безпідставно не взяли їх до уваги, не заслуговують на увагу. Встановлені в зазначеному рішенні обставини не є підставою для визнання недійсними державних актів, оскільки розпорядження Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації, на підставі яких вони були видані, є чинними, а позивачем не доведено, що державні акти видані неправомірно, всупереч вимогам закону та в порушення розпоряджень.

Аргументи касаційної скарги про те, що суди дійшли помилкових висновків про недоведення позивачем порушення його прав внаслідок видачі оспорюваних державних актів, зводяться до необхідності переоцінки доказів, що згідно з положеннями вищезгаданої статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій, а суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Обставини справи встановлені судами попередніх інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суди дотрималися принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державного сільськогосподарського підприємства «Головний селекційний центр України» залишити без задоволення.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 14 червня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко