РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.02.2021 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира у складі

Головуючого судді Воробйової Т.А.,

за участі секретаря судового засідання Наральник Н.А.,

представника позивачів ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 (брав участь у судовому засіданні до вирішення заяви про зупинення провадження у справі),

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовом ОСОБА_3 ,

неповнолітнього ОСОБА_4 , законним представником якого є мати ОСОБА_3 ,

ОСОБА_5

до ОСОБА_6

про встановлення порядку користування житлом,

в с т а н о в и в:

Позивачі- ОСОБА_3 , неповнолітній ОСОБА_4 , законним представником якого є матір ОСОБА_3 та ОСОБА_5 звернулись до Богунського районного суду міста Житомира з позовом до ОСОБА_6 про встановлення порядку користування житлом.

Вимоги позову обґрунтовано тим, що позивачам належить на праві спільної сумісної власності разом з відповідачем квартира АДРЕСА_1 , яка складається з трьох ізольованих жилих кімнат, загальною житловою площею 44,7кв.м. Кімната позначена в плані квартири цифрою «3» має площу 18,1 кв.м.; кімната, позначена в плані квартири цифрою «4» має площу 11,7 кв.м., кімната, позначена в плані квартири цифрою «7» має площу 14,4 кв.м.

Посилаючись на те, що сторони мають рівні права користування жилою площею цієї квартири, яка перебуває у спільній власності та спільному користуванні позивачів з відповідачем, проте, наразі домовитися з відповідачем про реалізацію свого права спільного користування жилим приміщенням у добровільному порядку не видається можливим, оскільки відповідач не допускає позивачів у квартиру, позивачі просять вирішити спір та постановити рішення, яким встановити наступний порядок користування жилим приміщенням:

- виділити ОСОБА_3 разом з донькою ОСОБА_5 в користування кімнату, позначену в плані квартири цифрою "3" площею 18,1кв.м.;

- виділити ОСОБА_4 в користування кімнату, позначену в плані квартири цифрою "7" площею 14,4 кв.м.;

- виділити ОСОБА_6 в користування кімнату, позначену в плану квартири цифрою "4" площею 11,7 кв.м.;

- залишити в загальному користуванні приміщення кухні, коридору, ванної кімнати та туалету.

Ухвалою Богунського районного суду м.Житомира від 16.09.2020 відкрито провадження у справі №295/10575/20, розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 20.10.2020 та викликано сторони в засідання.

У зв`язку з перебуванням судді Богунського районного суду м.Житомира Воробйової Т.А. на лікарняному у період з 12.10.2020 по 28.10.2020 включно та з 29.10.2020 по 30.10.2020 включно у відпустці, що підтверджується відповідною довідкою суду, розгляд справи 20.10.2020 не відбувся.

Про дату підготовчого засідання, призначеного на 22.12.2020 об 11 год 30 хв сторони були повідомлені належним чином, шляхом направлення судових повісток, відповідача також додатково повідомлено телефонограмою (а.с.32).

Проте, в підготовче засідання відповідач не з`явився, свого представника не направив. Відповідач також не скористався своїм процесуальним правом подати відзив на позовну заяву та докази на підтвердження своїх заперечень, за відсутності доказів поважності причин неподання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України.

Згідно з протокольною ухвалою суду від 22.12.2020, підготовче провадження у справі було завершено та призначено розгляд справи по суті на 10.02.2021, о 14 год 20 хв, про що відповідачу надіслано судову повістку та повідомлено телефонограмою о 15:35 22.12.2020.

Слід зазначити, що о 17:39 22.12.2020 на електронну адресу суду від ОСОБА_2 надійшла заява (зареєстрована 23.12.2020) про відкладення розгляду справи, призначеної на 11:30 22.12.2020, у зв`язку із його хворобою. Зазначено у заяві, що ОСОБА_2 є представником відповідача у справі, ОСОБА_6 . При цьому, доказів на підтвердження повноважень представника ОСОБА_6 до заяви не додано, а саму заяву не підписано за допомогою ЕЦП.

Вказані обставини, а насамперед, надходження заяви після завершення засідання у справі унеможливили врахування даної заяви судом.

10.02.2021 через канцелярію суду представником відповідача, ОСОБА_6 , подано заяву про зупинення провадження у справі, в якій зазначено, що ОСОБА_6 звернувся з окремим позовом до ОСОБА_3 , в якому просить визнати незаконним та скасувати рішення (розпорядження) органу приватизації Житомирської міської ради від 13.04.2016 №64176, яким вирішено передати ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1 у її приватну спільну сумісну власність разом з іншими співвласниками, на підтвердження чого додано ухвалу Богунського районного суду м.Житомира про відкриття провадження у справі №295/557/21 (суддя Полонець С.М.).

Представник відповідача у клопотанні, посилаючись на п.6 ч.1 ст.251 ЦПК України та об`єктивну неможливість розгляду цієї справи до вирішення іншої справи №295/557/21, що розглядається в Богунському районному суді м.Житомира, просив зупинити розгляд справи №295/10575 до набрання рішенням законної сили, оскільки воно може істотно вплинути на вирішення спору про встановлення порядку користування житлом.

У судовому засіданні представник відповідача заявлене письмове клопотання про зупинення провадження у справі підтримав.

Представник позивачів в судовому засіданні заперечив проти задоволення вказаного клопотання та на підтвердження своїх заперечень подав до справи копію ордеру на жиле приміщення серії ЖЖ №002891 від 05.12.2013, наданий ОСОБА_6 з сім`єю із 4 осіб на право зайняття жилого приміщення жилою площею 43,87 кв.м., яке складається із 3 кімнат у квартирі АДРЕСА_1 , відповідно до рішення міськвиконкому від 02.10.2013 №484. Представник зазначив, що навіть у разі задоволення позову ОСОБА_6 у справі №295/557/21, зокрема, щодо визнання недійсним свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 13.04.2016 на квартиру, в частині, що стосується ОСОБА_8 , у всіх позивачів у даній справі №295/10575/20 лишається право користування спірним житлом, що представник і підтверджує наданим до справи ордером на жиле приміщення. Тому, вважає, що підстав для зупинення провадження немає.

Заслухавши думку учасників судового розгляду та дослідивши клопотання представника відповідача, суд відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача щодо зупинення провадження у справі, про що винесено письмову ухвалу.

Після вирішення клопотання щодо зупинення провадження у справі представник відповідача в засіданні суду участь не брав. Враховуючи те, що участь в судовому засіданні є процесуальним правом сторони, яким сторона (її представник) користується на власний розсуд, відсутність в засіданні суду представника відповідача, який є належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, при розгляді справи по суті, за переконанням суду, не є перешкодою для розгляду справи, з урахуванням приписів ст.44, п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України.

Представник позивачів в судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі.

Дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, дійшов таких висновків.

Згідно зі ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з вимогами ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 13.04.2016, виданого Управлінням житлового господарства Житомирської міської ради (згідно з розпорядженням (наказом) від 13.04.2016 №64176), квартира по АДРЕСА_1 , належить на праві спільної сумісної власності гр. ОСОБА_6 та членам його сім`ї ОСОБА_7 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 . Загальна площа квартири становить 79,2 кв.м., характеристика квартири та її обладнання наведені в технічному паспорті, який є складовою частиною цього свідоцтва.

У відповідності до технічного паспорту на квартиру, спірна квартира має загальну площу 79,2 кв.м., житлову площу 44,2 кв.м. та складається з 3-х кімнат - 18,1 кв.м., 11,7 кв.м., 14,4 кв.м., кухні 11,5 кв.м., коридору, балкону, лоджії, туалету та ванни.

Як зазначено у позовній заяві, відповідач фактично перешкоджає позивачам у вільному володінні та користуванні житловим приміщенням, та згоди щодо спільного користування спірною квартирою між сторонами не досягнуто.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до ст.383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав", власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно зі статтею 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст.155 Житлового кодексу України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Частинами 1, 3 ст.47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.150 ЖК України позивачі мають право користуватися та розпоряджатися своєю власністю (квартирою) на свій розсуд, а відповідач зобов`язаний не чинити позивачу перешкоди у користуванні власністю.

Таким чином, позивачі на даний час, є співвласниками спірної квартири на рівних умовах із відповідачем та мають право користуватися нею, що передбачено чинним законодавством.

Як зазначено у позовній заяві, добровільно вселитися в квартиру немає можливості, оскільки відповідач чинить перешкоди, замінив двері в квартирі і замки та не допускає позивачів у квартиру.

Разом з тим, позовна заява у справі не містить позовної вимоги щодо усунення перешкод у користуванні майном та відповідного її обґрунтування, а відтак, суд розглядає справу лише в межах заявлених позовних вимог про встановлення користування жилим приміщенням.

Так, судом встановлено, що між співвласниками не визначено порядок користування житловим приміщенням.

Статтею 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно зі статтею 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Як зазначено в п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 р. №20 (із змінами і доповненнями) "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця норма свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 року №6-1500 цс 15.

Позивачі просять суд виділити у користування ОСОБА_3 разом з донькою ОСОБА_5 в користування кімнату, позначену в плані квартири цифрою "3" площею 18,1кв.м.; виділити ОСОБА_4 в користування кімнату, позначену в плані квартири цифрою "7" площею 14,4 кв.м., та виділити ОСОБА_6 в користування кімнату, позначену в плану квартири цифрою "4" площею 11,7 кв.м., залишивши в загальному користуванні приміщення кухні, коридору, ванної кімнати та туалету.

При цьому, як пояснив представник позивачів у судовому засіданні, визначаючи такий порядок користування у позові, позивачі виходили з того, що найбільшу за площею кімнату (позначену цифрою "3", площею 18,1 кв.м.) просять виділити в користування двом співвласникам однієї статі - ОСОБА_3 разом з донькою ОСОБА_5 ; окрему кімнату (позначену в плані квартири цифрою "7" площею 14,4 кв.м.) просять виділити ОСОБА_4 та кімнату найменшої площі (позначену в плану квартири цифрою "4" площею 11,7 кв.м.) виділити в користування ОСОБА_6 , керуючись тим, що у останнього є інше житло, а саме, належний відповідачу на праві приватної власності приватний будинок у АДРЕСА_4 , де відповідач наразі проживає.

На підтвердження наявності у власності відповідача іншого, окрім спірного житла, до справи подано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна від 18.03.2020 №204670258, згідно з якою ОСОБА_6 належить на праві приватної власності житловий будинок загальною площею 241,9 кв.м., житлова площа 76 кв.м., за адресою: АДРЕСА_4 .

У відповідності до довідки ТОВ "ВЖРЕП-14" від 19.08.2020 за №586, зареєстрованими у квартирі АДРЕСА_5 є: ОСОБА_3 , донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та колишній чоловік ОСОБА_6 .

Відповідно до ч.ч. 1,5,6,7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідач заперечень щодо встановлення порядку користування квартирою не надав. Так, враховуючи, що відповідач та його представник у розгляді справи по суті участі не взяли, відповідач у встановленому законом порядку відзиву на позов не подав, відтак не висловив свою позицію щодо встановлення порядку користування квартирою, суд дійшов до переконання, що запропонований позивачем порядок користування житлом відповідатиме інтересам всіх співвласників та підлягає до затвердження судом.

Встановлення порядку користування квартирою жодним чином не впливає на розмір часток сторін у праві спільної сумісної власності на квартиру і не обмежує їх право власності.

Допоміжні приміщення квартири: коридор, туалет та ванна, підлягають залишенню в спільному користуванні сторін.

Суд вважає необхідним встановити порядок користування квартирою відповідно до запропонованого позивачем варіанту як такого, що відповідатиме інтересам усіх співвласників. Враховуючи наведене, позовні вимоги у справі є такими, що підлягають задоволенню судом.

Станом на день прийняття рішення у справі суд вирішує питання про розподіл сплаченого судового збору, та у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, покладає його на відповідача.

Керуючись статтями 41, 47 Конституції України, статтями 355, 368, 369, 391 ЦК України, статтями 2,10, 12, 13, 76-81, 89, 258, 263, 264, 265, 273, 354 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_3 , неповнолітнього ОСОБА_4 , законним представником якого є мати ОСОБА_3 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про встановлення порядку користування житлом -задовольнити.

Встановити порядок користування житлом - квартирою АДРЕСА_1 :

- виділити ОСОБА_3 разом з донькою ОСОБА_5 в користування кімнату, позначену в плані квартири цифрою "3" площею 18,1кв.м.;

- виділити ОСОБА_4 в користування кімнату, позначену в плані квартири цифрою "7" площею 14,4 кв.м.;

- виділити ОСОБА_6 в користування кімнату, позначену в плану квартири цифрою "4" площею 11,7 кв.м.;

- залишити в загальному користуванні приміщення кухні, коридору, ванної кімнати та туалету.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь платника ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 840,80 грн.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивач ОСОБА_3 ; адреса зареєстрованого місця проживання АДРЕСА_1 ; адреса проживання АДРЕСА_7 ; РНОКПП НОМЕР_2 .

Позивач ОСОБА_4 (неповнолітній); адреса зареєстрованого місця проживання АДРЕСА_1 ; адреса проживання АДРЕСА_7 ; законний представник - мати ОСОБА_3 (адреса зареєстрованого місця проживання АДРЕСА_1 ; адреса проживання АДРЕСА_7 ; РНОКПП НОМЕР_2 ).

Позивач ОСОБА_5 ; адреса зареєстрованого місця проживання АДРЕСА_1 ; адреса проживання АДРЕСА_7 ; РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач ОСОБА_6 ; адреса зареєстрованого місця проживання АДРЕСА_1 ; адреса проживання АДРЕСА_8 ; РНОКПП НОМЕР_4 .

Суддя: Т.А.Воробйова

Повне рішення складено 19.02.2021.