РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №766/25056/19

Пров. №2/766/3700/21

23 грудня 2021 року м. Херсон

Херсонський міський суд Херсонської області в складі: головуючого судді Ус О.В., секретар судового засідання Савчук В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства "Херсонська теплоелектроцентраль" до ОСОБА_1 про стягнення боргу за спожиту теплову енергію,

ВСТАНОВИВ:

Позивач АТ «Херсонська теплоелектроцентраль» 17.12.2019 р. звернулось до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за послуги з централізованого опалення за період з листопада 2005 року по березень 2019 року у сумі 49723,00 грн., та судовий збір в розмірі 1921,00 грн. Позов мотивовано тим, що відповідач ОСОБА_1 є власником (наймачем) квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на його ім`я відкритий особовий рахунок в службі збуту теплової енергії позивача згідно якого ведеться облік розрахунків між позивачем та відповідачем. Між сторонами існують цивільно-правові відносини на підставі договору приєднання. Відповідач на протязі тривалого часу належним чином не вносить плату за надані їй послуги, в результаті чого утворилась заборгованість.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 17.01.2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

31.01.2020 року відповідачем подано заяву, у якій просив скасувати ухвалу про відкриття провадження.

Судом 03.02.2020 року відповідачу направлено лист з роз`ясненням відсутності законних підстав для скасування ухвали про відкриття провадження, можливості подання відзиву на позовну заяву.

07.02.2020 року відповідачем подано заяву, у якій просив "скасувати позов" або розглядати його в загальному порядку.

Судом 13.03.2020 р., 08.05.2020 р., 16.06.2020 р. відповідачу повторно направлено лист з роз`ясненням відсутності законних підстав для скасування ухвали про відкриття провадження, можливості подання відзиву на позовну заяву. Однак, відповідач судову кореспонденцію не отримує, конверти повернуто до суду з відмітками "Адресат відсутній за вказаною адресою".

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 31.07.2020 року вирішено перейти від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до розгляду за правилами загального позовного провадження, призначене підготовче засідання на 19.10.2020 р.

15 січня 2021 року відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 18.01.2021 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду за суттю.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні 25.02.2021 р. позов не визнав, заперечував проти задоволення позову, оскільки відсутній договір про надання послуг з теплопостачання, пропущено строки позовної давності, суд не повернув позовну заяву, яка, на його думку, не відповідає вимогам ст. 175 ЦПК України, позивач не уклав з ним договір про надання послуг, позивач звернувся до суду з вимогами, за якими був виданий судовий наказ, який в подальшому скасований, а в судових дебатах посилався на судове рішення, що було ухвалено у 2013 році, внаслідок чого суд відновив стадію з`ясування обставин по справі та в порядку ч.7 ст. 81 ЦПК України витребував з архіву суду судові рішення по справі №668/10407/13-ц.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 13 квітня 2021 року провадження у цивільній справі в частині позовних вимог за період з 01.11.2005 року по 31.07.2013 року закрито, роз`яснено, що повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Розгляд справи № 766/25056/19 в частині позовних вимог за період з 01.08.2013 року по 31.03.2019 року продовжений, в судовому засіданні оголошено перерву через закінчення робочого дня.

В наступні судові засідання відповідач або його представник не прибули, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, подавши заяви про відкладення розгляду справи:

- 05.08.2021 р. представником відповідача - адвокатом Лапко Е.М. подана заява про відкладення розгляду справи через його перебування у відпустці;

- 25.10.2021 р. від відповідача ОСОБА_1 надійшла заява про відкладення судового засідання, оскільки він не має зв`язку зі своїм адвокатом;

- 23.12.2021 р. представником відповідача - адвокатом Лапко Е.М. подана заява про відкладення розгляду справи через погане самопочуття відповідача.

Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутність.

Відповідно до ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Згідно з ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватись процесуальними правами; зловживання правами не допускається.

Суд на підставі ч.1 ст. 243 ЦПК України усною ухвалою повернувся до з`ясування обставин у справі стосовно нових обставин, що мають значення по справі, а саме щодо наявності судового рішення за частиною позовних вимог, що є предметом цього спору.

Вказана обставина була встановлена, провадження у справі за частиною позовних вимог закрито, а тому заяви про відкладення розгляду справи суд вважає зловживанням стороною відповідача своїми процесуальними правами.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі Смірнова проти України).

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Згідно з нормами статті 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

У своєму рішенні у справі «Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги неприбуття у судове засідання належним чином повідомлених відповідача та його представника, з урахуванням строків розгляду справи, та перебуванням справи в провадженні суду більше ніж два роки, враховуючи стадію розгляду справи, здійснені судом дії, вимоги ст. 223 ЦПК України, повторну неявку сторони відповідача, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, за наявними в матеріалах справи документами, з метою вирішення спору, що виник між сторонами по справі.

Суд, заслухавши вступне слово відповідача ОСОБА_1 25.02.2021 р., дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Відповідач ОСОБА_1 зареєстрований та проживає в квартирі АДРЕСА_2 , на його ім`я відкритий особовий рахунок НОМЕР_1 .

ОСОБА_1 , є споживачем послуг з центрального опалення та постачання гарячої води, що надає Акціонерне товариство «Херсонська теплоелектроцентраль», на його ім`я відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 відповідно до якого ведеться облік розрахунків між ним та позивачем.

Правовідносини з приводу постачання теплової енергії, що виникли між сторонами, регулюються Законами України «Про теплопостачання», «Про житлово-комунальніпослуги» та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630 (далі - Правила).

У відповідності до п.1 ч.1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакцій чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі Закон №1875-IV) залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Згідно із п.5 ч.3 ст. 20 Закону №1875-IV споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Зазначений обов`язок споживача по сплаті комунальних послуг кореспондований також і в ст. 162 Житлового кодексу Української РСР.

Аналіз зазначених приписів закону дає підстави дійти висновку про те, що за умови фактичного використання житлово-комунальними послугами, споживач зобов`язаний сплачувати кошти за користування такими послугами. Водночас, сама по собі відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може слугувати правовою підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, сформованою Верховним судом у постановах від 26 вересня 2018 року (справа №750/12850/16-ц) та 06 листопада 2019 року (справа №642/2858/16), а також у постановах Верховного суду України від 13 жовтня 2013 року у справі №6-59цс13 та від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15.

Із матеріалів справи вбачається, що з листопада 2005 року АТ «Херсонська теплоелектроцентраль» надає послуги до квартири відповідача, у позивача відкритий особовий рахунок на вказану квартиру, згідно якого ведеться облік розрахунків за надані послуги з централізованого опалення. Документів, які б свідчили про те, що квартира АДРЕСА_3 відключена від централізованого опалення, чи ненадання послуг або надання послуг неналежної якості, що б давало підстави для звільнення від їх оплати, відповідачем не надано.

На момент виникнення спірних правовідносин підлягав застосуванню Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV, згідно ст. 1 якого житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Згідно з частиною першою статті 13 цього Закону залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Стандарти, нормативи, норми, порядки і правила у сфері житлово-комунальних послуг розробляють і затверджують Кабінет Міністрів України, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері технічного регулювання, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування в межах їхніх повноважень та згідно із законодавством (частина друга статті 8 Закону).

Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Статтею 322 Цивільного кодексу України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, діючим законодавством обов`язок утримання квартири та сплати житлово-комунальних послуг покладається на власника квартири у багатоквартирному будинку або споживача наданих послуг.

У частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений у пункті 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

З 01 травня 2019 року введено в дію Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 р. №2189-VIII, стаття 7 якого містить аналогічні приписи щодо прав та обов`язків споживача.

Згідно зі ст. 24 Закону України «Про теплопостачання» основними обов`язками споживача теплової енергії є, зокрема, додержання вимог договору та нормативно-правових актів і забезпечення безпечної експлуатації систем теплоспоживання.

Статтями 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» встановлено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

У разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується у судовому порядку.

Відповідач всупереч наведеним вище положенням законодавства тривалий час не виконувала обов`язок з оплати наданих позивачем послуг з теплопостачання, у зв`язку з чим у неї утворилася заборгованість, яка згідно розрахунку, наданого позивачем, за період з грудня 2008 року по листопад 2020 року становить 62464,43грн.(а.с.7).

Статтею 19 Закону України «Про теплопостачання» встановлено обов`язок споживача оплатити надані послуги.

Згідно ст. 68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги. Відповідно до ч.3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року споживач зобов`язаний, зокрема, укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору; оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

За ч.2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 р. індивідуальний споживач зобов`язаний, зокрема, укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Наведеними положеннями законів передбачено, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Відповідно до розрахунку заборгованості, за адресою: АДРЕСА_1 , особовий рахунок НОМЕР_1 , існує заборгованість за період з серпня 2013 року по березень 2019 року.

Послуги з теплопостачання надавалися належним чином (докази іншого в матеріалах справи відсутні), враховуючи вимоги ст. 24 Закону України «Про теплопостачання», положень Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та ст.ст. 525, 526, 628, 630 ЦК України, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості, що утворилась.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та п. 20 Правил надання послуг з центрального опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 року, зі змінами та доповненнями, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строк встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідачем не надано суду доказів невідповідності нарахувань встановленим тарифам.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

В свою чергу, відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже сторони несуть ризики настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням процесуальних дій.

Оскільки послуги з централізованого опалення надавалися належним чином (докази іншого в матеріалах справи відсутні), суд вважає обґрунтованими вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості, що утворилась з серпня 2013 року по березень 2019 року включно.

Відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності у спірних правовідносинах.

Відповідно до ст.ст.256, 267 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність у три роки, відповідно до ст.ст.253, 261 цього Кодексу перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У відповідності до ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, а також у разі пред`явлення особою позову до боржника, після переривання перебіг позовної давності починається заново, а час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового не зараховується.

Судом встановлено наявність заборгованості за період з серпня 2013 року по березень 2019 року. Разом з тим, період нарахування, зазначений позивачем у розрахунку виходить за межі встановленого ст. 257 ЦК України строку позовної давності. Враховуючи загальний порядок обрахування строку позовної давності, останній має обраховуватись з грудня 2016 року.

За період часу з грудня 2016 року по березень 2019 року заборгованість відповідача становить 27189,16 грн., а відтак, суд вважає позовні вимоги в частині стягнення з відповідача вказаної суми заборгованості законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, в силу ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 979,71 грн. в рахунок відшкодування витрат по оплаті судового збору, пропорційно задоволеним вимогам.

Підстави для негайного виконання судового рішення відсутні.

Заходи забезпечення позову судом не застосовувалися.

Рішення в повному обсязі складене 23 грудня 2021 року.

Керуючись ст. 24 Закону України «Про теплопостачання», ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст. 256, 257, 267, 525, 526, 628, 630 ЦК України, ст. 141, 258, 259, 274-279, 280-283, 354-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Акціонерного товариства "Херсонська теплоелектроцентраль" до ОСОБА_1 про стягнення боргу за спожиту теплову енергію задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства "Херсонська теплоелектроцентраль" (місцезнаходження: м. Херсон, Бериславське шосе, 1, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 00131771) заборгованість за послуги з централізованого опалення за період з грудня 2016 року по березень 2019 року в розмірі 27189 (двадцять сім тисяч сто вісімдесят дев`ять) грн. 16 (шістнадцять) коп.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства "Херсонська теплоелектроцентраль" (місцезнаходження: м. Херсон, Бериславське шосе, 1, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 00131771) судовий збір в розмірі 979 (дев`ятсот сімдесят дев`ять) грн. 71 (сімдесят одна) коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Херсонського апеляційного суду або через Херсонський міський суд Херсонської області, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяО. В. Ус