ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 грудня 2021 року

м. Харків

справа № 642/1684/20

провадження №22-ц/818/4295/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Антонович А.А.,

сторони справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Акціонерне товариство «УкрСиббанк», Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Кадиров Владислав Володимирович, Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс».

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Савісько Наталії Вікторівни, яка діє в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» на рішення Ленінського районного суду м. Харкова ухвалене 15 квітня 2021 року у складі судді Ольховського Є.Б.

УСТАНОВИВ:

25 березня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, після уточнення якого 23.06.2020 року ( т.1 а.с. 148 157) просила встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу її із ОСОБА_2 з жовтня 2000 року до моменту фактичної реєстрації шлюбу 22.07.2006 року; визнати за подружжям право спільної сумісної власності на 1/3 частину житлового будинку та надвірних будівель за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за нею в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на 1/6 частину Будинку.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 фактично проживає з ОСОБА_2 однією сім`єю без шлюбу у період з жовтня 2000 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був зареєстрований безпосередньо перед народженням дитини ІНФОРМАЦІЯ_1 . За умовами договору купівлі-продажу від 18.09.2003 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 придбали по 1/3 кожний житловий будинок та надвірні будівлі за адресою: АДРЕСА_1 ( надалі Будинок). Власником 1/3 частини Будинку ОСОБА_2 став до моменту офіційної реєстрації шлюбу з позивачем, але у той час, коли вони вже проживали однією сім`єю та вели спільне господарство. Тому 1/3 частини Будинку є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , і вирішувати питання щодо розпорядження цим майном вони повинні спільно. Крім того, позивач також приймала особисту фінансову участь у купівлі нерухомого майна за вищезазначеною адресою, разом із чоловіком приблизно у рівних долях надавала грошові кошти на придбання 1/3 частини Будинку. Проте, 19.02.2008 ОСОБА_2 , без її згоди, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали з ПАТ « УкрСиббанк» договір іпотеки Будинку. На момент укладення договору іпотеки від 19.02.2008 вона вже перебувала із ОСОБА_2 в офіційному зареєстрованому шлюбі і була проти укладення цього договору іпотеки. Право вимоги за договором іпотеки від 19.02.2008 було спочатку у АТ «УкрСиббанк», потім у АТ «Дельта Банк», а потім перейшло до ТОВ «Укрдебт Плюс», тому вимоги про визнання права спільної сумісної власності на 1/3 частину Будинку пред`явлені і до іпотекодержателя.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2021 року позовні вимоги задоволені частково. Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 із ОСОБА_2 з жовтня 2000 року до 22.07.2006 року та визнано право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на 1/3 частину житлового будинку та надвірних будівель за адресою: АДРЕСА_1 .

Судове рішення мотивоване тим що, у даній справі, достатньо доказів для підтвердження ведення спільного господарства позивача з ОСОБА_2 , наявності у них спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у інших витратах, тому є всі підстави для визнання встановленим факту проживання позивача з ОСОБА_2 однією сім`єю та визнання право спільної сумісної власності позивача з ОСОБА_2 на 1/3 частину будинку.

Не погодившись з рішенням суду ТОВ «Укрдебт Плюс» звернулося з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що спірні правовідносини виникли до набрання чинності СК України. Кодекс про шлюб і сім`ю УРСР не передбачав жодних юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу, тому факт проживання однією сім`єю як чоловіка так і жінки без шлюбу може бути встановлено судом лише з 01 січня 2004 року. На що вказують висновки які містяться в постанові Верховного суду від 07.08.2019 у справі №182/8115/15-ц. Також апелянт вважає що до матеріалів справи не було надано жодного доказу, що позивач надавала кошти на купівлю нерухомого майна, а припущення суду, що на момент купівлі нерухомого майна, позивач працювала і цілком могла назбирати грошові кошти не підтверджено відповідними доказами. Суд зробив висновок про доведення факту спільного проживання позивача та ОСОБА_2 з жовтня 2000 року тільки на підставі показань свідків, що суперечить правовому висновку Верховного Суду викладеному у постанові від 14.02.2018 у справі № 129/2115/15 ц. Також матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження збільшення вартості Будинку внаслідок спільних затрат подружжя. Тому у суду не було підстав для застосування до спірних правовідносин вимог ст.62 СК України. Висновок суду про доведення збільшення вартості Будинку з часу його придбання до часу укладення договору іпотеки належним чином не обґрунтований, а саме не зазначені які саме якісні характеристики Будинку змінилися. Хоча про необхідність встановлення саме таких обставин під час розгляду аналогічних спорів зазначено у постанові Верховного Суду від 06.04.2020 у справі № 738/1452/17.

Не погодившись з доводами апеляційної скарги, ОСОБА_1 подала до суду відзив на апеляційну скаргу. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

В обґрунтування своїх заперечень, позивач зазначає, що судом першої інстанції були ретельно досліджені докази на підтвердження обставин спільного проживання сторін у справі і їх спільної праці, спільної участі у сімейному бюджеті. На підставі зазначених обставин суд дійшов законного та обґрунтованого висновку про задоволення позову. Зазначені висновки відповідають правовому висновку викладеному у постанові Верховного Суду від 24.01.2020 у справі № 546/912/16 відповідно до якого що майно набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї. 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Судом Також вважає посилання особи яка подала апеляційну скаргу на неможливість визнання проживання чоловіка та жінки однією сім`єю лише з 01.01.2004 року такими, що не відповідають дійсності. Адже, навіть виходячи з правової позиції Верховного Суду на яку посилається апелянт, відсутні підстави стверджувати про те, що таке проживання не було можливим до 01.01.2004 року.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення представника апелянта та представника ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно статті 367 Цивільного процесуального кодексу (далі ЦПК) України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини першої та четвертої статті 376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 4. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Судом встановлено, що 18.09.2003 між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладено договір купівлі- продажу на придбання в рівних частках кожний , належного ОСОБА_5 на праві приватної власності будинку за АДРЕСА_1 ( а.с. 34).

Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 26.09.2003, ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 належить на праві приватної власності по 1/3 частині житлового будинку по АДРЕСА_1 кожному ( а.с. 37 38).

19.02.2008 між ОСОБА_2 та АК ІБ « УкрСиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, яким йому надано кредит в іноземній валюті в сумі 25000, 00 швейцарських франків ( а.с.29-33).

19.02.2008 між ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та АК ІБ « УкрСиббанк» для забезпечення договору про надання споживчого кредиту № 0, укладено договір іпотеки, яким ними передано в іпотеку АК ІБ « УкрСиббанк» житловий будинок та надвірні будівлі, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 ( а.с. 27-28).

Відповідно до листа ПАТ « Дельта Банк» від 04.02.2020 право вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 19.02.2008 з усіма правочинами до нього передано від ПАТ « УкрСиббанк» ПАТ « Дельта Банк», в подальшому на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги № 2082/к від 07.11.2019 право вимоги за вищезазначеним договором від 19.02.2008 відступлено ТОВ « УКРДЕБТ ПЛЮС» ( а.с. 39-42).

Згідно з свідоцтва про щлюб серія НОМЕР_1 від 22.07.2006, 22.07.2006 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, від якого мають дитину ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджено свідоцтвом про народження від 05.09.2006 ( а.с. 16,17)

В матеріалах справи містяться заяви свідків, в яких вони вказують, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю та вели спільне господарство, мали спільний бюджет з 2000-2003 року. Разом с тим свідки зазначають, що з цього часу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мешкають за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 18-21)

В матеріалах справи наявні ксерокопії фотографій ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом в парковій зоні та на річці, однак дату, коли саме зроблені ці фотографії встановити неможливо ( а.с. 24).

На підтвердження факту сумісного проживання ОСОБА_1 надано копію накладної від 12.12.2003 про придбання телевізору, автомагнітоли та автоколонок, фотокартки телевізору у Будинку, свідоцтво про прийом плити газової від 26.12.2002 з підписом позивачки, копії ветеринарного паспорту на собаку ОСОБА_7 породи Стаффорд від 07.06.2003, її власником є позивач по справі.

В матеріалах справи містяться копія медичної картки стаціонарного хворого ОСОБА_2 від 12.02.2002, в якій зазначено фактичне місце його проживання: АДРЕСА_2 , теж місце проживання зазначене в акті судово-медичного дослідження № 2950 від 11.02.2002 ( а.с. 13-14), разом с тим в запиті старшого слідчого Київського РВ ХМУ МВС України в Харківській області до лікарні від 11.02.2002 зазначена адреса проживання ОСОБА_2 : АДРЕСА_3 ( а.с.11).

Згідно з пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набирає чинності разом з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували на цю дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Таким чином, факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01 січня 2004 року. Кодекс про шлюб та сім`ю УРСР не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 передбачено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт тощо.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99).

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР 1963 року та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, статті 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»).

Частиною другою статті 112 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. Аналогічне положення містить і частина перша статті 368 чинного Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, необхідно встановити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін.

Тільки в разі встановлення судом таких обставин положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» будуть правильно застосовуватися.

Вказані правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15.

Таким чином, спеціальне правило, що належить застосувати суду для оцінки правових наслідків набуття майна членами однієї сім`ї, міститься в частині першій статті 17 Закону України «Про власність», що втратив чинність згідно із Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-V.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

На правовідносини, які виникли між сторонами з приводу набуття спільного майна й продовжили існувати після 01 січня 2004 року, поширюється дія СК України.

Відповідно до ч 2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Положення статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України.

Тобто з наведеного слідує, що при застосуванні положень статті 74 СК України необхідно виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суди повинні встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Судова колегія не погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки позивачка не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того що 1/3 частина Будинку була придбана внаслідок її з відповідачем ОСОБА_2 спільної праці як сім`ї з жовтня 2000 року та факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без шлюбу з 01 січня 2004 року по дату укладення між ними шлюбу 22.07.2006.

Так, з наданих позивачем копій фотографій, не можливо встановити дату, коли вони зроблені, отже вони не можуть бути належним доказом по справі.

Надані суду накладні на придбання побутових товарів та копія паспорту на собаку Рицца породи Стаффорд від 07.06.2003, не містять доказів придбання цих товарів спільно з відповідачем ОСОБА_2 .

Також в матеріалах справи містяться копії медичної картки, акту судово-медичного дослідження № 2950 та запит старшого слідчого Київського РВ ХМУ МВС України в Харківській області, які датовані 11.02.2002, однак в них зазначені різні адреса фактичного проживання ОСОБА_2 , отже суд позбавлений можливості встановити де саме проживав ОСОБА_2 в 2002 році.

Народження у подружжя ОСОБА_8 дитини відразу після шлюбу не є достатнім доказом підтвердження сумісного проживання позивачки з відповідачем у період з 01.01.2004 по 22.07.2006 однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Допитані в суді першої інстанції свідки пояснили, що вони є друзями ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зазначили, що останні з 2000 року вели спільне господарство та жили разом, робили сумісні покупки, разом придбали спірний житловий будинок, однак висновок суду не може гуртуватися тільки на показаннях свідків, як єдиного доказу спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Твердження позивача про істотне збільшення ринкової вартості спірної частки нерухомого майна, судова колегія не приймає до уваги, оскільки в матеріалах справи не міститься доказів, щодо грошових затрат, які передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення цього майна чи переобладнання житла, капітального ремонту, тобто значного перетворення спірного об`єкту нерухомості. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Крім того збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статтях 25 КпШС України та 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.

Враховуючи, що позивачка не надала доказів на підтвердження того, що спірне нерухоме майно придбано внаслідок спільної праці її та ОСОБА_2 , проживала однією сім`єю як чоловіка та жінки без шлюбу, істотного збільшення спірної частки майна у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, судова колегія уважає, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 необхідно відмовити.

Оскільки доводи апеляційної скарги Савісько Наталії Вікторівни, яка діє в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» є обґрунтованими, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі апеляційної скарги відповідачем ТОВ « УКРДЕБТ ПЛЮС» сплачено судовий збір в розмірі 2522 грн. 40 коп., враховуючи що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню, з відмовою в позовних вимогах, з позивача на користь ТОВ « УКРДЕБТ ПЛЮС» підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2522 грн. 40 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Савісько Наталії Вікторівни, яка діє в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2021 року в частині задоволених позовних вимог скасувати.

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» витрати по сплаті судового збору у розмірі 2522 ( дві тисячі п`ятсот двадцять дві гривні ) 40 ( сорок) копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 21 грудня 2021 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук