Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

(заочне)

Справа №377/10/21

Провадження №2/377/92/21

23 грудня 2021 року Славутицький міський суд Київської області у складі головуючої судді Бабич Н.С., за участю секретаря судового засідання Гуміної В.М., за відсутності учасників справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження у залі суду в м. Славутичі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,-

У С Т А Н О В И В:

11 січня 2021 року до суду надійшла позовна заява, в якій позивач, посилаючись на Конституцію України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 63 Закону України «Про міжнародне приватне право», ст. ст.1, 23 Угоди між Україною та Турецькою Республікою про правову допомогу та співробітництво в цивільних справах, ратифіковану Законом України № 2605-Ш від 05.07.2001 року, ст. ст. 3, 104, 105, 110,113 Сімейного кодексу України, просила розірвати шлюб між ОСОБА_1 , громадянкою України, та ОСОБА_3 , громадянином Турецької Республіки, зареєстрований 21 жовтня 2012 року Відділом реєстрації актів цивільного стану району Фатіх м.Стамбул Турецької Республіки та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до міжнародного свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 21 жовтня 2012 року, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану району Фатіх м.Стамбул Турецької Республіки, реєстраційний номер 2012/4187, позивач, громадянка України, та відповідач, громадянин Турецької Республіки, перебувають у зареєстрованому шлюбі, під час якого ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилося двоє дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які мають громадянство України. У період з 16.04.2004 року по 03.10.2019 року позивач була зареєстрована в м. Донецьку. У зв`язку з ситуацією в Україні сторони довгий час проживали однією сім`єю у м. Стамбул Турецької Республіки. Однак з липня 2019 року позивач разом з дітьми переїхала жити в Україну, де у вересні 2019 року придбала квартиру у м. Славутич Київської області, де зараз зареєстрована і проживає та планує й надалі проживати разом з дітьми, про що відомо відповідачу та на що він надав відповідну згоду, яка підтверджується заявою відповідача, завіреною в Генеральному Консульстві України в Стамбулі. Відповідач приїздив до них у 2019 році, однак відмовився проживати в Україні і поїхав жити до Турецької Республіки, до батьків. Спільне життя у сторін не склалося через різні характери, погляди на сімейне життя та життєві цінності, примирення неможливе. Між ними втрачено почуття довіри та взаємоповаги. Спільне господарство не ведеться з 2019 року, шлюб існує формально. Подальше збереження шлюбу неможливе та суперечить інтересам позивача та інтересам її дітей. Спору щодо поділу спільного майна, набутого під час шлюбу, на даний час немає. Сімейні відносини відсутні тривалий час, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається, а тому позивач наполягає на розірванні шлюбу. Після розірвання шлюбу просить залишити їй прізвище ОСОБА_6 .

Ухвалою судді від 13 січня 2021 року позовну заяву було залишено без руху та позивачу надано строк десять днів для усунення недоліків.

Ухвалою судді від 25 січня 2021 року, після усунення недоліків, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, призначено судовий розгляд справи на 09 грудня 2021 року та визначено резервний день судового засідання на 23 грудня 2021 року. Одночасно було задоволено клопотання позивача про звернення із судовим дорученням про надання правової допомоги до компетентного органу Турецької Республіки про вручення відповідачу ОСОБА_7 , який є громадянином Турецької Республіки та проживає на території вказаної держави, процесуальних документів, в тому числі позовної заяви з додатками, повідомлення про розгляд справи та про виконання окремих процесуальних дій відповідно до Угоди між Україною та Турецькою Республікою про правову допомогу та співробітництво в цивільних справах, ратифікованої Законом України №2605-ІІІ від 05 липня 2001 року.

Ухвалою суду від 25 січня 2021 року на підставі п. 8 ч. 1 ст. 252 ЦПК України було зупинене провадження у справі до надходження відповіді від компетентного органу Турецької Республіки на судове доручення.

Ухвалою суду від 22 листопада 2021 року провадження у справі було відновлено.

Ухвалою суду від 09 грудня 2021 року судовий розгляд справи було відкладено на 23 грудня 2021 року на підставі ч.4 ст.223 ЦПК України у зв`язку з першою неявкою відповідача, повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання.

У призначене судове засідання позивач не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлена належним чином. Через канцелярію суду подала заяву, в якій просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала.

Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином в порядку, передбаченому ст. ст. 128-130, 498 ЦПК України шляхом направлення до компетентного органу Турецької Республіки судового доручення про вручення відповідачу процесуальних документів, зокрема, повідомлення про розгляд справи, яке було вручене 21 червня 2021 року. Відзив на позов відповідач до суду не направив. Відповідно до п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих положень ЦПК України заяву про продовження строку, встановленого судом для подання відзиву, в зв`язку з неможливістю вчинення цієї процесуальної дії у визначений строк, зумовленої обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином, ОСОБА_8 не надав. Клопотання про відкладення розгляду справи не подав. Заява про розгляд справи за його відсутності до суду не надійшла.

За наявності умов, передбачених ст.ст.280-282 ЦПК України, відповідно до ухвали суду від 23 грудня 2021 року, суд ухвалив заочне рішення у справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи судом встановлено, що 21 жовтня 2012 року ОСОБА_8 та ОСОБА_9 зареєстрували шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану району Фатіх м.Стамбул Турецької Республіки, номер актового запису про шлюб 34/3384, що підтверджено міжнародним свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 21 жовтня 2012 року, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану району Фатіх м.Стамбул Турецької Республіки, реєстраційний номер 2012/4187. Прізвище після укладення шлюбу: чоловіка - ОСОБА_6 , дружини ОСОБА_6 .

Під час шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилося двоє дітей: дочка ОСОБА_10 та дочка ОСОБА_4 , що підтверджено їх свідоцтвами про народження №464 та №466 від 18 лютого 2014 року.

Відповідно до довідки від 03 квітня 2014 року № 61318/17-536-384, виданої Генеральним консульством у Стамбулі, ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована громадянкою України.

Згідно з довідкою від 03 квітня 2014 року № 61318/17-536-385, виданою Генеральним консульством у Стамбулі, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована громадянкою України.

Як вбачається із заяви, засвідченої 25 вересня 2019 року віце-консулом Генерального консульства України в Стамбулі (Турецька Республіка), зареєстрованої в реєстрі за №1408/2019, ОСОБА_3 надано згоду на реєстрацію місця проживання в Україні за новою адресою його неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно з довідкою Управління адміністративних послуг виконавчого комітету Славутицької міської ради від 12 жовтня 2020 року діти ОСОБА_5 і ОСОБА_4 зареєстровані та проживають з 03.10.2019 року за адресою: АДРЕСА_1 , разом із матір`ю ОСОБА_1 , позивачем у справі.

Як вбачається з позовної заяви та не спростовано відповідачем, причиною звернення позивача до суду з даним позовом стало фактичне припинення шлюбних відносин з відповідачем, відсутність взаєморозуміння та різні погляди на сімейне життя і сімейні стосунки, почуття довіри та поваги один до одного між ними втрачено. Відповідач відмовився залишитися проживати в Україні і поїхав жити до Турецької Республіки, до батьків. З 2019 року сторони проживають окремо та не ведуть спільного господарства. Подальше примирення та збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам позивача. Після розірвання шлюбу діти залишаються проживати разом із позивачем. На момент звернення позивача до суду з даною позовною заявою спір щодо поділу спільного майна, набутого під час шлюбу, у сторін відсутній.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Частинами першою, другою статті 3 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

За умовами ст. 4 ЦПК України кожна особа, має в порядку встановленому цим кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних чи оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України від 23.06.2005 № 2709-IV «Про міжнародне приватне право» (далі - Закон № 2709-IV) визначено, що іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм, зокрема, хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 2 Закону № 2709-IV цей Закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, зокрема, підсудність судам України справ з іноземним елементом.

Згідно зі ст. 60 Закону № 2709-IV правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання. Вибір права згідно з частиною другою цієї статті обмежений лише правом особистого закону одного з подружжя без застосування частини другої статті 16 цього Закону. Угода про вибір права припиняється, якщо особистий закон подружжя стає спільним.

Припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу (ст. 63 Закону № 2709-IV).

Згідно з ч. 2 ст. 23 Угоди між Україною та Турецькою Республікою про правову допомогу та співробітництво в цивільних справах, ратифікованої Законом України №2605-ІІІ від 05 липня 2001 року, якщо на момент подання заяви про розірвання шлюбу та роздільне проживання один з подружжя є громадянином однієї Договірної Сторони, а другий другої Договірної Сторони і один з них проживає на території однієї Договірної Сторони, тоді компетентні установи обох Договірних Сторін мають юрисдикцію розглядати справу. У цьому випадку вони застосовують законодавство своєї держави.

Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка, примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Зі статті 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.) вбачається, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.

Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушуванням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим.

Згідно з ч. 2 ст. 18, ст. 51, ч. 3 ст. 56, ч. 1 ст. 110 СК України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред`явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним з подружжя.

Відповідно до ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Судом встановлено, що за час сімейного життя у сторін склалася обстановка, що виключає можливість спільного проживання, почуття довіри та взаємоповаги, а також почуття любові один до одного між сторонами втрачено. Примирення між подружжям та збереження сім`ї неможливе.

За таких обставин суд дійшов висновку, що сім`я розпалася остаточно, а шлюб існує формально, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача.

Враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених ч. 2 ст. 110 СК України, суд вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити, оскільки позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що не суперечать закону та не порушують права інших осіб.

Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

Позивач ОСОБА_1 просила суд після розірвання шлюбу залишити їй прізвище ОСОБА_6 .

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було сплачено судовий збір в сумі 908,00 гривень.

Позивач в поданій до суду заяві просила не стягувати з відповідача на її користь судові витрати по оплаті судового збору.

За змістом ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 3 статті 13 ЦПК України передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Таким чином судовий збір, сплачений позивачем при поданні позову, з відповідача на користь позивача не стягується.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 258, 263-265 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_3 , громадянином Турецької Республіки, та ОСОБА_1 , громадянкою України, зареєстрований 21 жовтня 2012 року Відділом реєстрації актів цивільного стану району Фатіх м. Стамбул Турецької Республіки, номер актового запису про шлюб 34/3384.

Після розірвання шлюбу залишити прізвище дружини ОСОБА_6 .

Заочне рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку. Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Відповідно до п.3 розділу ХІІ Прикінцевих положень ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Повне заочне рішення суду складено 23 грудня 2021 року.

Суддя Н. С. Бабич