Єдиний унікальний номер справи 752/2417/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2021 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Сас Ю.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року позивач звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів.

В обґрунтування позову зазначила, що шлюб з відповідачем розірвано згідно рішення суду, від шлюбу народилося двоє дітей, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідач зобов`язаний забезпечувати та утримувати неповнолітню дитину, яка живе з нею, відповідач є здоровим, працездатним.

У зв`язку з вищевикладеним просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 4 000,00 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 01.01.2021 року і до повноліття дитини.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 12 травня 2021 року позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі 4 000,00 (чотири тисячі гривень 00 коп.) грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21.01.2021 року і до досягнення дитиною повноліття, в іншій частині позову (щодо стягнення аліментів з 01.01.2021 року) відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу оскаржуване рішення вважає незаконним, та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким зменшити розмір аліментів, що підлягають стягненню.

Станом на початок розгляду справи по суті відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для зміни чи скасування оскаржуваного рішення відсутні.

Під час розгляду справи судом встановлено, що 10 грудня 1993 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції міста Києва внесено актовий запис №1575.

Від шлюбу мають неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , видане відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві 03.10.2006р.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 21.08.2019р. шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

Спільна дитина проживає разом із позивачкою, відповідач проживає окремо.

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив із часткової доведеності позовних вимог та не доведенням відповідачем належними засобами доказування неможливості сплачувати визначену судом суму коштів на утримання дитини.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для зміни чи скасування оскаржуваного рішення відсутні.

Положеннями ст. 180 СК України передбачений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду із відповідним позовом.

Свою незгоду з оскаржуваним рішенням апелянт обґрунтовував насамперед тим, що суд першої інстанції неналежним чином з його точки зору інформував останнього про час та місце розгляду справи. Дане посилання апелянта не може бути прийняте апеляційним судом з огляду на наступне:

В позовній заяві позивач в якості адреси відповідача вказала ту ж саму адресу, яку зазначив і сам апелянт в своїй апеляційній скарзі. Повідомлення про час і місце розгляду даної справи направлялися судом на зазначену адресу. Крім того місцевий суд направляв повідомлення також і на адресу, яка зазначена в отриманих на відповідний запит даних щодо місця реєстрації відповідача. При цьому, як зазначає сам апелянт, він не повідомляв позивача про зміну свого місця проживання чи реєстрації. За таких умов, апеляційний суд констатує відсутність підстав вважати дії позивача недобросовісними, а також приходить до висновку про те, що суд першої інстанції направляв повідомлення про час і місце розгляду справи у відповідності до наявної у нього інформації та згідно встановленої законом процедури.

Також апелянт також обґрунтовує свою незгоду з оскаржуваним рішенням ще й тим, що судом при вирішенні справи не було враховано факту перебування на утриманні апелянта батька - ОСОБА_5 , а також відсутність у відповідача згідно розміру доходів можливості утримання дитини у визначеному судом розмірі.

Вказані твердження апелянта також не можуть бути прийняті апеляційним судом.

Сам факт наявності у відповідача непрацездатних батьків не є підставою для обов`язкового урахування при визначенні розміру аліментів відповідно до пункту 3 частини1 статті 182 СК України.

Відповідно статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Аналіз наведеного положення закону дає підстави для висновку, що умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є одночасна наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі.

Згадувана стаття Сімейного кодексу України не містить визначення, за яких обставин особа може вважатися такою, що потребує матеріальної допомоги.

При цьому відповідно до частини першої статті 10 СК України, якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону).

За положеннями частин 2-4 статті 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи.

Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Отже, застосовуючи положення наведеного правила до правовідносин, що врегульовані статтею 202 СК України, право на утримання повнолітньою дочкою, сином виникає у непрацездатних батьків за умови, що їхня заробітна плата, пенсія, доходи від використання майна, інші доходи є меншими за розмір прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідний висновок зазначено у Постанові Верховного Суду у справі № 494/1682/15-ц від 19 вересня 2018 року.

Таким чином, з огляду на вищевказане, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що сам факт наявності у апелянта батька похилого віку, який потребує стороннього догляду, жодним чином не може доводити того факту, що такий батько перебуває на утриманні відповідача та потребує саме матеріальної допомоги.

Щодо твердження апелянта про відсутність у відповідача можливості утримання дитини у визначеному судом розмірі, апеляційний суд зазначає наступне:

Частина перша статті 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 31) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду.

Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

Такого ж правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 11 березня 2020 року у справі №759/10277/18.

В судовому засіданні апелянт зазначав про те, що він згоден платити аліменти на утримання дитини у розмірі 3000 грн. щомісяця. В той же час, жодного обґрунтування належності зазначеної суми і необхідності зменшення на підставі цього визначеного судом розміру аліментів апелянтом доведено не було, у зв`язку з чим у апеляційного суду відсутня можливість прийняти такі доводи.

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог. Апелянтом не було належним чином доведено свої апеляційній вимоги, відтак підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції апеляційний суд не вбачає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько