ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 684/80/21
Провадження № 22-ц/4820/1951/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Купельського А.В., Янчук Т.О.,

секретар судового засідання Шевчук Ю.Г.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропромислове науково-виробниче підприємство «Візит» про визнання додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки недійсною за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Старосинявського районного суду Хмельницької області від 18 жовтня 2021 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропромислове науково-виробниче підприємство «Візит» (далі ТОВ «АПНВП «Візит») про визнання додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки недійсною.

ОСОБА_1 зазначив, що він є власником земельної ділянки площею 3,9121 га (кадастровий номер :02:005:0122), розташованої за межами населених пунктів Харковецької сільської ради Старосинявського району Хмельницької області та призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (далі земельна ділянка). На підставі договору оренди земельної ділянки (земельної частки) паю №178 від 25 грудня 2014 року позивач передав ТОВ «АПНВП «Візит» земельну ділянку в оренду строком на 5 років. 14 листопада 2019 року було укладено додаткову угоду до вказаного договору оренди, за умовами якої строк оренди земельної ділянки продовжено на 10 років. Право оренди земельної ділянки на новий строк зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Позивач не підписував додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки, внаслідок чого оспорюваний правочин вчинений поза його волею та є недійсним в силу ст.ст. 203, 215 ЦК України.

За таких обставин ОСОБА_1 просив суд визнати додаткову угоду від 14 листопада 2019 року до договору оренди земельної ділянки (земельної частки) пай від 25 грудня 2014 року за №178, укладену між ним і ТОВ «АПНВП «Візит», недійсною.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Старосинявського районного суду Хмельницької області від 18 жовтня 2021 року в позові відмовлено.

Суд виходив з того, що факт непідписання ОСОБА_1 додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки не підтверджується належними та допустимими доказами. Крім того, ОСОБА_1 обрав неналежний і неефективний спосіб захисту цивільного права, оскільки непідписаний стороною договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а тому його не може бути визнано недійсним.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 не підписував додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки, внаслідок чого цю угоду слід визнати недійсною, а обраний позивачем спосіб захисту призведе до відновлення його порушеного права. Суд першої інстанції не з`ясував усі обставини справи, не застосував норми чинного законодавства, не дав належної оцінки зібраним доказам і дійшов помилкового висновку про необґрунтованість позову.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ТОВ «АПНВП «Візит» не подало відзив на апеляційну скаргу.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Частиною 1 статті 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

ОСОБА_1 є власником земельної ділянки.

За договором оренди земельної ділянки (земельної частки) паю №178 від 25 грудня 2014 року ОСОБА_1 передав ТОВ «АПНВП «Візит» земельну ділянку у платне користування для ведення товарного сільськогосподарського виробництва строком на 5 років із внесенням орендарем орендної плати у розмірі 3% вартості нормативно-грошової оцінки земельної ділянки. 2 березня 2015 року Реєстраційна служба Старосинявського районного управління юстиції зареєструвала право оренди відповідача у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису 8902196).

14 листопада 2019 року ОСОБА_1 і ТОВ «АПНВП «Візит» уклали додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки (земельної частки) пай №178 від 25 грудня 2014 року, згідно якої строк оренди продовжено на 10 років із дати реєстрації угоди в установленому законом порядку, а розмір орендної плати збільшено до 6% вартості нормативно-грошової оцінки земельної ділянки. Право ТОВ «АПНВП «Візит» на продовження оренди земельної ділянки зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про інше речове право 34207622).

Застосовані норми права

Статтею 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

В силу ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Із положень ч. 1 ст. 627 ЦК України слідує, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як передбачено ч. 1 ст. 638 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 4 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

За змістом ст. 125 ЗК України право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права.

Законом України від 6 жовтня 1998 року №161-ХІV «Про оренду землі» (далі Закон №161-ХІV) визначаються порядок укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі.

Договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (ч. 1 ст. 13 Закону №161-ХІV).

В силу ч. 1 ст. 14 Закону №161-ХІV (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Згідно з ч. 1 ст. 15 Закону №161-ХІV (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Із положень ч. 1 ст. 30 Закону №161-ХІV слідує, що зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін.

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (ч. 2 ст. 386 ЦК України).

Як передбачено ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одними із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним і припинення дії, яка порушує право.

Право на звернення осіб до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів урегульовано ст. 4 ЦПК України.

В силу ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Правочином є вольова дія учасників цивільних відносин, яка спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Указані цивільно-правові результати мають бути досягнуті внаслідок правомірних дій суб`єктів цивільного права.

У двосторонньому правочині волевиявлення сторін повинно бути взаємним (зустрічним) і спрямованим на досягнення спільної мети. Такі правочини називаються договорами.

Цивільне законодавство встановлює презумпцію свободи договору, яка полягає насамперед у вільному волевиявленні особи на вступ у договірні відносини, а також у вільному визначенні особою умов договору, в яких фіксуються взаємні права та обов`язки його сторін.

Норми чинного законодавства також закріплюють презумпцію правомірності правочину, яка означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована.

У разі неспростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за цим правочином, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Підставами для визнання правочину недійсним є недодержання однією стороною чи всіма сторонами вимог закону, в тому числі вимог щодо змісту правочину та волевиявлення його учасників.

Якщо правочин суперечить нормам чинного законодавства, то його може бути визнано судом недійсним (оспорюваний правочин).

Договір є укладеним, якщо сторони з дотриманням установленої законом форми досягли згоди (домовленості) щодо всіх істотних умов договору.

Законом встановлено загальні вимоги до письмової форми правочину, зокрема зміст правочину має бути зафіксований у документі, підписаному сторонами.

Отже, підпис є невід`ємним елементом (реквізитом) письмової форми договору, наявність підпису підтверджує наміри та волевиявлення сторін, а також забезпечує їх ідентифікацію.

За змістом норм Закону №161-ХІV договір оренди землі (у тому числі договір про внесення змін до договору оренди землі) укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Недотримання письмової форми договору оренди землі свідчить про те, що сторони не досягли згоди з усіх істотних умов договору. Цей договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а зазначені в ньому умови не є такими, що регулюють договірні відносини.

Водночас недотримання сторонами простої письмової форми договору оренди землі має бути доведено сторонами належними та допустимими доказами.

Право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном. Таке право є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, передбачених законом.

Закон визначає право власника майна вимагати усунення будь-яких порушень свого права від інших осіб у спосіб, який власник вважає прийнятним. Одним із таких способів захисту порушеного права є вимога про усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Таке право власника забезпечується за допомогою негаторного позову.

Право на звернення до суду гарантується чинним законодавством і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушується, не визнається або оспорюється. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності, тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів особи.

В справах, у яких позивачі звертаються до суду з вимогами про визнання договорів оренди недійсними, посилаючись на те, що вони не підписували ці договори та не погоджували їх умови, наразі, відповідачі фактично користуються належними їм земельними ділянками та відмовляються повернути їх власникам, ефективним способом захисту права, яке позивачі як власники земельних ділянок, вважають порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним їм майном, зокрема шляхом заявлення вимоги (негаторного позову) про повернення таких земельних ділянок.

Оскільки позивачі не підписували договори оренди землі, то сторони не досягли згоди з усіх істотних умов договору. Такі договори є неукладеними, тобто такими, що не відбулися, а наведені в них умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочини, які не вчинено (договори, які не укладені), не можуть бути визнані недійними. Наслідки недійсності правочину (реституція) не застосовуються до правочинів, які не вчинено.

Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 червня 2020 року (справа №145/2047/16-ц, провадження №14-499цс19), яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні норм права.

ОСОБА_1 заявив позов до ТОВ «АПНВП «Візит» з тих підстав, що він не підписував додаткову угоду від 14 листопада 2019 року до договору оренди земельної ділянки (земельної частки) пай №178 від 25 грудня 2014 року та не уповноважував сторонніх осіб на такі дії.

Оригінал указаної додаткової угоди у матеріалах справи відсутній.

За повідомленням ОСОБА_1 і Старосинявської селищної ради Хмельницького району Хмельницької області у них відсутній оригінальний примірник такої угоди. У свою чергу ТОВ «АПНВП «Візит» повідомило суд про те, що оригінал додаткової угоди від 14 листопада 2019 року вилучений у товариства на підставі ухвали слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 травня 2020 року у кримінальному провадженні №0000202.

Із змісту сканованої копії додаткової угоди від 14 листопада 2019 року до договору оренди земельної ділянки (земельної частки) пай від 25 грудня 2014 року за №178, укладеної між ОСОБА_1 і ТОВ «АПНВП «Візит» (копія засвідчена органом національної поліції; а.с. 65), підписантом цієї угоди є дружина позивача, ОСОБА_3 . Водночас в угоді зазначені реквізити ОСОБА_1 (серія та номер паспорта громадянина України, дата його видачі, орган, який видав паспорт, реєстраційний номер облікової картки платника податків, колишнє місце проживання).

Згідно висновку експерта від 4 вересня 2020 року №1.1-0119:20 (а.с. 60-64) дати відповідь на запитання «Ким виконано підпис у графі «Орендододавець. Підпис» у додатковій угоді б/н від 14 листопада 2019 року до договору оренди земельної ділянки (земельної частки) паю №178 від 25 грудня 2014 року, ОСОБА_1 чи іншою особою?» не представляється можливим у зв`язку з тим, що досліджуваний підпис виконаний рухами простої будови містить обмежений графічний матеріал та обмежену кількість співставних зі зразками елементів, виявлені збіжні окремі ознаки не чисельні, інформативна значущість їх невелика, тому сукупність їх не достатня навіть для ймовірного висновку про наявність тотожності. Визначити стійкість встановлених розбіжних ознак неможливо через обмежену кількість у розпорядженні експерта зразків підпису ОСОБА_1 .

Цей висновок не є категоричним і допускає можливість підписання ОСОБА_1 додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки. Показання свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 щодо обставин укладення сторонами оспорюваної угоди є неконкретними.

З огляду на викладене суд першої інстанції правомірно визнав указані докази неналежними та не взяв їх до уваги.

Після роз`яснення судом права на вчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України), ОСОБА_1 не подав суду інших доказів на підтвердження своїх вимог.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що факт непідписання ОСОБА_1 додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки не доведений.

Крім того, суд правомірно керувався тим, що ОСОБА_1 обрав неналежний і неефективний спосіб захисту цивільного права, оскільки не підписаний стороною договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся (не вчинений), а тому його не може бути визнано недійсним.

Посилання ОСОБА_1 на доведеність своїх вимог і неналежну оцінку судом досліджених доказів не відповідають фактичним обставинам справи.

Суд першої інстанції правильно визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини. Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального права є необґрунтованими.

3.Висновки суду апеляційної інстанції та межі розгляду справи

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Старосинявського районного суду Хмельницької області від 18 жовтня 2021 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 грудня 2021 року.

Судді: О.І. Ярмолюк

А.В. Купельський

Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції Галиш І.Б.

Доповідач Ярмолюк О.І. Категорія 23