Ухвала

Іменем України

16 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 643/20256/20

провадження № 61-18105ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року у складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Маміної О. В., Тичкової О. Ю., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 з 07 лютого 2004 року перебував з ОСОБА_2 у шлюбі, який розірвано рішенням Московського районного суду м. Харкова від 30 червня 2020 року. У період шлюбу за спільні кошти було набуте спільне майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 . На даний час сторони проживають майже окремо, припинивши ведення спільного господарства. Відповідач ОСОБА_2 під час перебування у спірній квартирі намагається виселити позивача з неї, та вказує, що ця квартира належить тільки їй і вона найближчим часом намагається виставити її на продаж.

ОСОБА_1 просив здійснити поділ майна: квартири АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати за позивачем право власності на Ѕ частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2021 року, з урахування ухвали цього суду від 30 квітня 2021 року про виправлення описки, позов ОСОБА_1 задоволено.

Здійснено поділ квартири АДРЕСА_1 , яка є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірна квартира набута сторонами за час шлюбу за спільні гроші подружжя, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, у зв`язку з чим суд зробив висновок про її поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Постановою Харківського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2021 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Указана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Апеляційний суд вказав, що звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 стверджував, що 25.04.2011 позичив у борг грошові кошти у розмірі 200000,00 грн. у свого брата для придбання спільної квартири з позивачем, які в подальшому йому були повернуті, що підтверджується показаннями свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , наданими ними в судовому засіданні, та копією розписки (а.с. 61). Колегія суддів критично ставиться до показів свідків, допитаних судом першої інстанції, оскільки вони не є беззаперечними доказами, на яких може ґрунтуватися рішення суду, показання цих свідків необхідно оцінювати у сукупності з іншими доказами, які повинні були бути надані позивачем. Крім того, свідки не були присутні під час укладення договору купівлі-продажу. Із змісту договору купівлі-продажу квартири від 27 квітня 2011 року (а.с. 47) вбачається, що квартиру, яка належала ОСОБА_2 на праві особистої власності було продано за 278 600 грн. та в той же день за 100 000 грн була придбана спірна квартира. Отже грошових коштів, отриманих від продажу нерухомого майна, належного ОСОБА_2 в повній мірі вистачило для придбання квартири АДРЕСА_1 . Позивач вказує, що вартість спірної квартири була свідомо занижена сторонами, щоб зменшити витрати на оформлення цього правочину. Між тим, такі доводи не підтверджені належними та допустимими доказами. Договір від 27 квітня 2011 року в частині визначення ціни договору ОСОБА_1 не оспорений. Інші належні та допустимі докази, які б підтвердили вимоги позивача матеріали справи не містять.

ОСОБА_1 04 листопада 2021 року засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Харківського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року.

Ухвалою Верховного Суду від 12 листопада 2021 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків. Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 12 листопада 2021 року ці недоліки було усунуто, зокрема, надано уточнену касаційну скаргу, у якій ОСОБА_1 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У клопотанні, яке міститься в уточненій касаційній скарзі, ОСОБА_1 просить поновити строк на касаційне оскарження.

У частині першій статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Оскаржена постанова Харківського апеляційного суду ухвалена 22 вересня 2021 року (повне судове рішення складено 05 жовтня 2021 року). Касаційна скарга ОСОБА_1 подана засобами поштового зв`язку до Верховного Суду 04 листопада 2021 року, тобто подана в межах строку на касаційне оскарження. Тому клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження задоволенню не підлягає.

В уточненій касаційній скарзі підставою, на якій подається касаційна скарга ОСОБА_1 зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 12 лютого 2020 року у справі № 725/1776/18; від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18); від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц; від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц; від 04 березня 2020 року у справі № 761/22696/17 та постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Уточнена касаційна скарга обґрунтована тим, що статтями 57, 60 СК України презюмується спільна сумісна власність подружжя та підстави визнання майна особистою приватною власністю одного із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Безпосередньо ОСОБА_2 не оспорювала режиму спільності нерухомого майна, як і не зверталась до суду із позовом про визнання спірної квартири її особистою приватною власністю, тому висновки апеляційного суду є помилковими. ОСОБА_1 зазначає, що спірна квартира придбавалась сторонами за спільні кошти подружжя в період шлюбу, про що свідчить нотаріальна заява позивача на придбання квартири у спільну сумісну власність та попередні договори із зазначенням дійсної вартості спірної квартири, а не умисно заниженої вартості, зазначеної безпосередньо у договорі купівлі-продажу. Про дійсну ринкову вартість спірної квартири свідчать і дані агенції з нерухомості про вартість квадратного метра нерухомого майна на вторинному ринку станом на місяць та рік придбання спірної квартири. На майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення. Відповідач не зверталась із відповідним позовом та не оспорювала режиму спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру, отже спільна сумісна власність подружжя продовжує діяти. Апеляційний суд зробив помилкові висновки про те, що у даному спорі відсутня презумпція спільної власності та те, що саме позивач повинен був в разі незгоди з ціною, за яку була придбана квартира, оскаржувати дійсність безпосередньо самого договору, оскільки станом на день його укладення між сторонами не існувало спору про поділ майна. Неоскарження позивачем договору купівлі-продажу квартири в частині зазначення дійсної ціни не є підставою для відступлення від правової позиції щодо презумпції спільної сумісної власності подружжя. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження дійсної вартості спірного майна на час розгляду справи.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Апеляційний суд встановив, що між сторонами був зареєстрований шлюб 07 лютого 2004 року, який рішенням Московського районного суду м. Харкова від 30 червня 2020 року розірвано.

ОСОБА_2 на праві особистої власності належала однокімнатна квартира АДРЕСА_4 , яку 27 квітня 2011 року на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Галіщевою О. А., зареєстрованого в реєстрі за № 186 продано за 278 000,00 грн.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 27 квітня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л. А. 27 квітня 2011 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2731, ОСОБА_2 прийняла у власність квартиру АДРЕСА_1 . Продаж зазначеної квартири проводився за 100 000,00 грн. Право власності ОСОБА_2 на указану квартиру підтверджується витягом про державну реєстрацію прав № 30019591 від 19 травня 2011 року, сформованим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л. А.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункти 1, 2, 3 частини першої статті 57 СК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року в справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19) вказано, що «відповідно до частини третьої статті 631 ЦК України сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Таким чином, положення договору про те, що сторона договору отримала належні їй платежі до підписання договору, свідчить про те, що сторони домовилися вважати сплату коштів, здійснену раніше за відсутності правових підстав, виконанням укладеного договору стороною, яка за цим договором мала сплатити гроші. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що включення в договір купівлі-продажу положення про одержання однією стороною від іншої грошових коштів, у тому числі до підписання договору, є звичайною діловою практикою, зокрема при укладенні договорів фізичними особами, і така практика не суперечила закону в правовідносинах, щодо яких виник спір. Тому Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 308/13400/14-ц від 21 березня 2018 року, та у справі № 361/558/15-ц від 17 квітня 2019 року».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 вересня 2021 року у справі № 761/40409/16-ц (провадження № 61-9813св20) зазначено, що:

«у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування презумпції спільності майна, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Апеляційний суд встановив, що спірна квартира АДРЕСА_1 придбана за кошти, отримані відповідачем від продажу іншої квартири, яка належала ОСОБА_2 на праві особистої власності.

За таких обставин, встановивши, що відповідачем спростовано презумпцію спільності майна подружжя, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позовних вимог.

Посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі на висновки, зроблені у постановах Верховного Суду: від 12 лютого 2020 року у справі № 725/1776/18; від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18); від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц; від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц; від 04 березня 2020 року у справі № 761/22696/17 та постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 є необґрунтованими, оскільки не свідчить про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження відмовити.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року у складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Маміної О. В., Тичкової О. Ю., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков