ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9500/21 Справа № 202/3020/21 Суддя у 1-й інстанції - Бєсєда Г. В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 16 серпня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди,

в с т а н о в и л а:

У травні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, мотивуючи його тим, що 09 вересня 2020 року ОСОБА_1 пошкодила вхідні двері в її квартирі, розташовані в АДРЕСА_1 , шляхом залиття туди клею, та постановою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 19 листопада 2020 року її було притягнуто до адміністративної відповідальності.

Вказувала, що вимушена була ремонтувати двері та вартість послуг з ремонту склала 5 500 грн. 09 вересня 2020 року відповідач подряпала вже відремонтовані двері.

Посилаючись на те, що через протиправні дії відповідача, окрім матеріальної шкоди, їй завдано ще й моральної шкоди, оскільки через дії відповідача вона постійно нервувала та змушена була поставити камери відеоспостереження, а тому просили суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на її користь 5 500 грн. у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 20 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 16 серпня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , матеріальну шкоду у розмірі 3 470 грн. та моральну шкоду у розмірі 1 000 (тисяча) грн.

Додатковим рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 11 жовтня 2021 року вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відсутні будь-які відомості про розмір завданої нею 09 вересня 2020 року шкоди. Суд не є експертом у галузі товарознавства, щоб надавати оцінку тому, яка саме частина дверей було пошкоджена. Не підтверджено факту заподіяння моральних страждань.

17 листопада 2021 року позивач надала відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказувала, що нею надано достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову у даній справі 25 500 грн. та не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що постановою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 19 листопада 2020 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173 КУпАП.

Відповідно до зазначеної постанови, 09 вересня 2020 року, приблизно о 15 год. 00 хв., в м.Дніпро вул.Б.Хмельницького,11-А, ОСОБА_1 вчинила дрібне хуліганство, а саме навмисно пошкодила вхідні двері в кв. АДРЕСА_2 , чим вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ст.173 КупАП.

Згідно ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до накладної №002212 від 14 вересня 2020 року позивач ОСОБА_2 здійснила ремонт вхідних дверей на загальну суму 5 500 грн., а саме: сплатила за замок 400 грн.; сплатила за ручку 250 грн.; сплатила за секрет 280 грн.; сплатила за допоміжний замок 400 грн.; : сплатила за картку МДФ 1 400 грн. та сплачено вартість послуг та робіт, а саме: за доставку сплачено 400 грн.; за підйом на поверх сплачено 300 грн.; за підготовку двері до встановлення картки МДФ сплачено 600 грн.; за встановлення картки МДФ сплачено 770 грн.; за врізку замків сплачено 700 грн. В судовому засіданні було досліджено відеозапис з камери спостереження відповідно до якого ОСОБА_1 пошкодила вхідні двері шляхом здійснення подряпин. Дій щодо псування замку на вхідній двері відеозаписом не зафіксовано та інших доказів на підтвердження зазначених обставин позивачем не надано, а тому вимоги щодо відшкодування матеріальної шкоди підлягають частковому задоволенню, в частині відшкодування за картку МДФ на суму 1 400 грн., за доставку на суму 400 грн.; сплати за підйом на поверх на суму 300 грн., за підготовку двері до встановлення картки МДФ на суму 600 грн. та сплати послуг із встановлення картки МДФ на суму 770 грн., а загалом 3 470 грн. Враховуючи, що внаслідок протиправних дій відповідача, які призвели до незначних вимушених змін у життєвих стосунках, зусилля, які необхідні для відновлення попереднього стану, глибину фізичних і душевних страждань вважав, що відшкодування моральної шкоди необхідно визначити у розмірі 1 000 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч.1 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно із п.1 ч.2 ст.22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Отже, підставою цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, яке включає в себе: шкоду, протиправне діяння особи, яка її заподіяла, причинний зв`язок між ними та вину заподіювача шкоди.

Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

З наведено слідує, що для відшкодування шкоди завданої майну фізичної особи необхідно встановити обставину заподіяння такої майнової шкоди (належність майна, розмір шкоди), неправомірність дій заподіювача шкоди та безпосередній причинний зв`язок між діями заподіювача шкоди та спричиненням майнової шкоди.

Згідно з ч.2 ст.1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Судовим розглядом справи встановлено, що на підтвердження розміру відшкодування матеріальної шкоди за проведення відновлювального ремонту та заміни пошкодженого замку у вхідних дверях, ОСОБА_2 , надано до суду видаткову накладну №002212 від 14 вересня 2020 року, рахунок №001409 від 14 вересня 2020 року, та квитанцію від 14 вересня 2020 року (а.с.16,17,18).

Апеляційний суд погоджується із висновком районного суду, що розмір матеріальної шкоди позивачем частково доведено та підтверджується матеріалами справи, у зв`язку із чим позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди у розмірі 3 470 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідач в апеляційній скарзі вказувала про те, що суд не міг оцінити завдану нею матеріальну шкоду, втім відповідачем не заявлялося клопотання про проведення відповідної судової експертизи з метою визначення вартості відновлення (ремонту) ушкоджень нерухомого майна.

Крім того, відповідач не вказувала про те, що не вчиняли протиправних дій з пошкодження вхідних дверей позивача.

Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України щодо відшкодування шкоди, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди.

Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постанові від 27 грудня 2019 року у справі №686/11256/16-ц.

З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності своєї вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір.

Крім того, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду щодо стягнення з відповідача на користь позивача суми 1 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Так, відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до вимог ст.1167 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом.

Відповідно до роз`яснень, вказаних в п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема, у принижені честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної ), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав.

Відповідно до п.4 даної Постанови, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової ) шкоди має бути зазначена, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 свої вимоги в цій частині обґрунтувала тим, що у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача, вона зазнала душевних страждань, постійно почувала занепокоєність та хвилювалась не тільки за себе, але й за свою дитину, яку виховує як матір-одиначка, вимушена була встановити камери відеоспостереження

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача грошові кошти на відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 000 грн.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів у справі, та незгоди з висновками суду першої інстанції. Наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст.6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП],§ 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 16 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 23 грудня 2021 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.