Справа № 236/4994/21
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" грудня 2021 р. м. Лиман

Суддя Краснолиманського міського суду Донецької області Бєлоусов А.Є., ознайомившись зі змістом позовної заяви ОСОБА_1 , представник позивача адвокат Павленко Олег В`ячеславович, до Лиманської міської ради Донецької області, щодо визнання недійсним договору про встановлення особистого сервітуту від 31.10.2012 № 17, доданих до позову матеріалів,

ВСТАНОВИВ:

До суду 13.12.2021 надійшла позовна заява ОСОБА_1 , представник позивача адвокат Павленко Олег В`ячеславович, до Лиманської міської ради Донецької області, щодо визнання недійсним договору про встановлення особистого сервітуту від 31.10.2012 № 17.

Представник позивача зазначає, що 31.10.2012 між ОСОБА_1 та Краснолиманською міською радою Донецької області було укладено договір № 17 про встановлення особистого сервітуту. Предметом згаданого договору є встановлення платного особистого строкового сервітуту щодо здійснення підприємницької діяльності (розміщення ювелірної майстерні) загальною площею 262,7 кв. м, згідно з планом (схемою) земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 . Підставою укладення цього договору було рішення Виконавчого комітету Краснолиманської міської ради Донецької області від 19.12.2012 № 542. На теперішній час позивач вважає, що оспорюваний ним договір був удаваним правочином, оскільки фактично ця угода має ознаки договору оренди землі (платне використання земельної ділянки), цей договір позивач просить визнати недійсним згідно з положеннями ст. 215 Цивільного кодексу (ЦК) України.

Зі змісту документів, доданих до позову ОСОБА_1 , вбачається, що оспорюваний договір було укладено 31.10.2012 за № 17 між Краснолиманською міською радою Донецької області (в особі міського голови Перебийноса Л.Г.) та ОСОБА_1 .. Предметом згаданого договору було встановлення платного особистого строкового сервітуту щодо здійснення підприємницької діяльності (розміщення ювелірної майстерні) загальною площею 262,7 кв. м, згідно з планом (схемою) земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 (п.1.1. договору). Згідно з п.2.2. договору на власника земельної ділянки (міську раду) покладені зобов`язання не втручатися у господарську діяльність землекористувача, в інтересах якого встановлено особистий сервітут ( ОСОБА_1 ).

Підставою для укладення договору від 31.10.2012 № 17 було рішення Виконавчого комітету Краснолиманської міської ради Донецької області від 19.12.2012 № 542, згідно з яким «надано фізичній особі підприємцю ОСОБА_1 містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки щодо об`єкта містобудування, а саме: будівництво прибудови з улаштуванням окремого входу в ювелірну майстерню розм. 9,00 х 12,00 м за адресою: АДРЕСА_1 ».

Технічна документація з землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) була виготовлена ТОВ «Обрій» на замовлення ОСОБА_1 саме для встановлення земельного сервітуту для здійснення підприємницької діяльності (обслуговування ювелірної майстерні).

Згідно з даними, що містяться у відкритому доступі в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) здійснював господарську діяльність як фізична особа підприємець (дата державної реєстрації 24.05.1995; дата державної реєстрації припинення підприємницької діяльності 17.11.2017), предметом господарської діяльності ОСОБА_1 був, в тому числі, ремонт годинників і ювелірних виробів.

Відповідно до ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Згідно зі ст. 125 Основного Закону судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Згідно з положеннями ч.1 ст. 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення. З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним правом і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне між собою.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до ч.1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу (ЦПК) України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відтак, загальні суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції та розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин у всіх випадках, за винятком справ, розгляд яких прямо визначений за правилами іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є: наявність спору про право цивільне; суб`єктний склад такого спору; пряма вказівка закону про вирішення спору в порядку певного судочинства.

При цьому суди повинні враховувати принцип правової визначеності і не допускати наявності проваджень, а отже, і судових рішень, ухвалених у спорі між тими ж сторонами з того ж предмета, але судами різних юрисдикцій.

Відповідно до ч.2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України (ГПК) України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно із ч.1 ст. 128 Господарського кодексу (ГК) України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до ст.58 цього Кодексу.

Згідно із ч.1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці.

З аналізу вказаних норм права вбачається, що фізичні особи, які на час звернення з позовом не є підприємцями, можуть звертатися до господарського суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів. Припинення підприємницької діяльності позивача до звернення з позовом до суду не є перешкодою для розгляду справи в порядку господарського судочинства.

Саме така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 760/13915/18 (провадження № 14-234цс19).

В розглядуваній ситуації спірні правовідносини виникли саме щодо виконання договору про встановлення особистого сервітуту від 31.10.2012 № 17, укладеного між суб`єктами господарської діяльності, з метою здійснення підприємницької діяльності (розміщення ювелірної майстерні) землекористувачем ОСОБА_1 .. Стороною правочину виступав фізична особа - підприємець і припинення надалі підприємницької діяльності не змінює правовий статус особи у зобов`язанні.

Як зазначає Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09.10.2019 у справі № 127/23144/18 (провадження № 14-460цс19), однією з ознак господарського договору, що дозволяє відокремити його від інших видів договорів (у тому числі цивільних), є особливий суб`єктний склад. Зокрема, договір, у якому сторонами є суб`єкти господарювання (наприклад, юридична особа та громадянин, зареєстрований на час його укладення як підприємець), є господарським, відтак і зобов`язання, що з нього виникають, є господарськими.

Зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю (ст. 609 ЦК України). Проте до підприємницької діяльності фізичних осіб згідно зі ст. 51 ЦК України застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Положеннями ч.3 ст. 46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» передбачено, що фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності. Відповідно до ст. 52 ЦК України фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. У випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб`єктів підприємницької діяльності) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. Фізична особа підприємець відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Належність спору між сторонами до господарської юрисдикції обґрунтовано визначається відповідно до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у сторони із втратою статусу фізичної особи підприємця не припинились (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 910/8729/18 (провадження № 12-294гс18)).

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Отже, виходячи із суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, спір, котрий виник між ОСОБА_1 та Лиманською міською радою Донецької області з приводу укладення і подальшого виконання договору про встановлення особистого сервітуту від 31.10.2012 № 17, належить до господарської юрисдикції, має бути розглянутий за правилами господарського судочинства.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 186 ЦПК України, суддя

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 , представник позивача адвокат Павленко Олег В`ячеславович, до Лиманської міської ради Донецької області, щодо визнання недійсним договору про встановлення особистого сервітуту від 31.10.2012 № 17.

Роз`яснити позивачу ОСОБА_1 (представнику позивача ОСОБА_2 ), що справа за цим позовом віднесена до юрисдикції господарського суду; позивач має право звернутись з цим позовом до Господарського суду Донецької області (юридична адреса: 61022, м. Харків, пр-кт Науки,5).

Ухвала може бути оскаржена до Донецького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Згідно із п.3 розд. XII «Прикінцеві положення» ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Суддя -