СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр. № 4-с/759/72/21
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2021 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Кириленко Т.В.;

при секретарі - Істоміній О.Г.;

за участю заявника ОСОБА_1 ;

приватного виконавця Ігнатенка К.Е.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Ігнатенка Костянтина Едуардовича, стягувач - ТОВ «Фінансова компанія «ІНВЕСТ-КРЕДО», -

ВСТАНОВИВ:

28 грудня 2020 року до Святошинського районного суду м. Києва надійшла скарга ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Ігнатенка Костянтина Едуардовича, стягувач - ТОВ «Фінансова компанія «ІНВЕСТ-КРЕДО».

Як вбачається з вимог скарги, заявник просить суд визнати неправомірними на припинити дії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Ігнатенка Костянтина Едуардовича по продажу належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_1 через електронні публічні торги державного підприємства «СЕТАМ» у зв`язку з дією Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредиту в іноземній валюті» та зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Ігнатенка К.Е. усунути порушення його прав на квартиру АДРЕСА_1 та не здійснювати електронні публічні торги по продажу вказаної квартири.

13 січня 2021 року від приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Ігнатенка К.Е. надійшли пояснення по суті скарги на дії приватного виконавця, в яких останній просив суд відмовити у задоволенні скарги у зв`язку з непоширенням на спірні правовідносини положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредиту в іноземній валюті», посилаючись на те, що ОСОБА_1 не використовує вказану квартиру в якості постійного місця проживання, оскільки більшість часу проводить за кордоном. Крім того, зазначив, що скаржником було пропущено десятиденний строк для звернення до суду із даною скаргою, передбачений ст. 449 ЦПК України (т. 2 а.с. 168-171).

У судовому засіданні скаржник та його представник скаргу підтримали у повному обсязі, та просили задовольнити.

Приватний виконавець проти задоволення скарги заперечував, посилаючись на обставини, зазначені у письмовому поясненні.

Представники стягувача підтримали позицію приватного виконавця та заперечували проти скарги з тих самих мотивів.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази в їх сукупності, дійшов наступних висновків.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Як убачається з матеріалів справи, 06.06.2008 року року між ПАТ«Укрсиббанк» та ОСОБА_1 укладено Договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого банк надав ОСОБА_1 споживчий кредит в іноземній валюті у сумі 100 000 доларів США строком до 06.06.2018 року зі сплатою 14,5 % річних за користування кредитом (далі - Договір). (т. 1 а.с. 7-15).

Відповідно до п. 2.1. Договору, з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальником приймається застава квартири загальною площею 58, 4 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та перебуває у власності ОСОБА_1 та порукою ОСОБА_2 .

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 04.02.2011 року, у зв`язку з невиконанням умов Договору, з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у солідарному порядку було стягнуто заборгованість за Договором у розмірі 996316 грн. 44 коп., судовий збір у сумі 1700 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у сумі 120 грн.

Пізніше, 21.12.2012року за результатати перегляду вказаного рішення за нововиявленими обставинами, було ухвалено нове рішення, яким заборгованість стягнута лише з ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 93-95). Підставою ухвалення цього рішення слугувало рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13.08.2012року, яким було визнано недійсним договір поруки № 209548 від 06.06.2008 року, укладений між ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 69).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 26.03.2018року було замінено стягувача ПАТ «Укрсиббанк» його правонаступником - ПАТ «Дельта Банк» та поновлено строк пред`явлення виконавчих листів до виконання (т. 2 а.с. 26-27).

У подальшому ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 01.07.2020 року було замінено стягувача ПАТ «Дельта Банк» його правонаступником - ТОВ «Фінансова компанія «ІНВЕСТ-КРЕДО» (т. 2, а.с. 75-78).

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі заяви ПАТ «Дельта Банк» від 04.07.2019 року про примусове виконання виконавчого листа № 2608/20647/12 від 18.05.2018 року, виданого Святошинським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту, судового збору та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва було відкрито виконавче провадження № 59556982 від 16.07.2019 року (т. 2 а.с. 173).

Постановою приватного виконавця від 15.01.2020 року про опис та арешт майна (коштів) боржника накладено арешт та описано нерухоме майно боржника, а саме: трикімнатну квартиру загальною площею 58,4 кв. м., житловою площею 39,9 кв. м. (т. 2 а.с. 145).

Окрім цього, приватним виконавцем було складено заявку від 17.03.2020 року, щодо реалізації арештованого майна боржника, яку направлено ДП «СЕТАМ». Оголошення щодо продажу предмета іпотеки було опубліковано 20.03.2020 року (а.с. 190-193).

2.04.2020р. ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом про незаконність дій приватного виконавця щодо звернення стягнення на належну йому квартиру під час дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення коштів кредитів в іноземній валюті", проте ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 9.04.2020р. у відкритті провадження відмовлено (т. 2 а.с. 194-195).

18.05.2020р. заявник звернувся з заявою до Міністерства юстиції України з приводу дій приватного виконавця щодо звернення стягнення на належну йому на праві власності квартиру, на підставі якої було проведено позапланову невиїзну перевірку діяльності приватного виконавця, за результатами якої складено довідку від 15.06.2020р. про відсутність порушень вимог законодавства (т. 2 а.с. 196-201).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 20.10.2020р. визнано неправомірною бездіяльність приватного виконавця Ігнатенко К.Е. у виконавчому провадженні № 59556982 та скасовано постанову приватного виконавця від 7.09.2020р. про зупинення виконавчих дій (т. 2 а.с. 207-209).

22.11.2020р. ОСОБА_1 повторно звернувся до Міністерства юстиції України з заявою з приводу дій приватного виконавця, в тому числі і щодо реалізації нерухомого майна, яке є єдиним житлом і предметом іпотеки по кредитному договору позики в іноземній валюті у виконавчому провадженні № 59556982, на підставі якої було проведено позапланову невиїзну перевірки, за результатами якої складено довідку від 6.01.2021р. про встановлення порушення підпункту 1 п. 1 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" (т. 2 а.с. 211-217).

Згідно з відомостями веб-сайту з реалізації арештованого майна ІНФОРМАЦІЯ_1 , майно боржника перебуває на реалізації - лот № 457373, аукціон призначено на 11.01.2021 року.

Як вбачається з тексту рішення Святошинського районного суду від 21.12.2012 року, на підставі якого було видано зазначений виконавчий лист, з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» стягнуто суму боргу за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 06.06.2008 року в розмірі 125958,16 доларів США, що за курсом НБУ станом на 04.10.2010 року становить 996316,44 грн. (т.1 а.с. 93-95).

Також, відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та договору іпотеки від 6.06.2008р., квартира АДРЕСА_1 перебуває у іпотеці, де іпотекодавцем є ОСОБА_1 , а іпотекодержателем - ТОВ «Фінансова компанія «ІНВЕСТ-КРЕДО», розмір основного зобов`язання - 100000 доларів США (т. 2 а.с. 140, 148-149).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, передбачених статтею 12 вказаного Закону.

07 червня 2014 року набув чинності Закон України України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення коштів кредитів в іноземній валюті», пунктом 1 якого передбачено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) цей предмет іпотеки (застави).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону № 1304-VII протягом його дії інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Вказаний Закон є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону не підлягає виконанню.

Правову позицію з цього питання з аналогічними висновками висловлено Верховним Судом України у Постанові від 10.04.2019 року у справі № 726/1538/16-ц, яка в силу Закону є обов`язковою до застосування у цій справі, оскільки мають місце аналогічні по своїй суті фактичні обставини справи та відповідно правовідносини.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Таким чином, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрати кредитором права на задоволення своїх вимог у разі невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення (відчуження без згоди власника) певного майна.

Згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Отже, вказаний Закон є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) на примусове стягнення певного майна окремої категорії боржників на період чинності цього Закону, за наявності та доведеності відповідних умов.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , в якій він зареєстрований з 19 вересня 2002 року по теперішній час (т. 2 а.с. 178).

Посилання приватного виконавця на те, що спірна квартира не використовується боржником як місце постійного проживання, оскільки згідно відповіді Державної прикордонної служби України щодо перетину боржником кордону № 92415849 від 14.12.2020р. ОСОБА_1 більшість часу проводить за кордоном, тобто фактично не проживає за адресою своєї реєстрації суд вважає безпідставним, оскільки в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження той факт, що ОСОБА_1 має у власності інше житло або інше конкретне місце проживання.

Як пояснив в судовому засіданні ОСОБА_1 і дані його пояснення не були спростовані, з 2018р. він дійсно постійно їздить на заробітки у Польщу, оскільки в Україні у зв`язку з порушенням справи про банкрутство на його рахунки накладено арешт і він не має можливості вести трудову діяльність, однак кожні 2-3 місяці він повертається до спірної квартири, оскільки іншого місця проживання не має.

Згідно із ч. 1 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Згідно ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що місцем проживання є житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Місце проживання підлягає реєстрації.

Також, відповідно до ст. 6 даного Закону, реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Отже, ОСОБА_1 зареєстрований та проживає у квартирі АДРЕСА_1 , загальна площа якої не перевищує 140 кв. м, іншого нерухомого майна у власності не має, добровільної згоди на відчуження спірного майна не надавав, а тому суд дійшов висновку, що на дану квартиру поширюється дія мораторію, виходячи із положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Суд не приймає в якості доказу добровільної згоди боржника на звернення стягнення на спірну квартиру його заяву від 13.11.2019р. на адресу ПАТ "Дельта-банк", на яку посилається приватний виконавець, оскільки як такої згоди на її реалізацію вона не містить, а лише підтверджує відсутність у боржника та його сім`ї іншого житла та вимогу про його надання у разі передачі квартири на торги (т. 2 а.с. 174).

Посилання приватного виконавця на те, що боржник пропустив строк для звернення до суду з даною скаргою, оскільки знав про виконавче провадження ще з 15.01.2020р., коли була винесена постанова про опис та арешт квартири суд не приймає до уваги, оскільки боржник оскаржує не постанову про опис та арешт квартири, а дії приватного виконавця, що полягають у примусовому зверненні стягнення на предмет іпотеки (відчуження без згоди власника) під час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та просить не здійснювати електронні публічні торги по продажу квартири - тобто у примусовій реалізації належної боржнику квартири, які тривають до цього часу, оскільки електронні торги в черговий раз призначалися на січень 2021року та були скасовані у зв`язку з розглядом даної скарги. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що постановами приватного виконавця від 28.05.2020р. та від 7.09.2020р. вчинення виконавчих дій в даному виконавчому провадженні було зупинено, в тому числі і у зв`язку з дією мораторію на задоволення вимог кредиторів та реалізація майна з 21.04.2020р. не відбувалася і лише після скасування вказаної постанови приватного виконавця ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 20.10.2020р. та зобов`язанням приватного виконавця відновити виконавче провадження № 59556982 з примусового виконання виконавчого листа № 2608/20647/12 від 18.05.2018р. дії приватного виконавця, спрямовані на звернення стягнення на належну боржнику квартиру були відновлені шляхом призначення торгів на 11.01.2021р., що і обумовило звернення до суду з даною скаргою.

Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Статтею 447 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 451 Цивільного процесуального кодексу України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід`ємною частиною «права на суд» та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення.

У розумінні практики Європейського суду частина 1 статті 6 Конвенції передбачає не лише доступ до правосуддя і встановлення порядку судового розгляду, а й гарантує виконання судових рішень з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.

У справі «Півень проти України» ЄСПЛ констатував порушення ст. 6 Конвенції та зазначив, що невиконання судового рішення не може буде виправдано недоліками законодавства, які унеможливлюють його виконання. У цій справі Європейський суд дійшов висновку про відсутність у законодавстві України нормативної бази щодо завдань, покладених на органи виконавчої влади, і констатував порушення п. 1 ст. 6 Конвенції.

За змістом пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У Законі України «Про виконавче провадження» поняття «виконавче провадження» розуміється як завершальна стадія судового провадження (стаття 1). Наведене узгоджується з практикою ЄСПЛ щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на справедливий суд. Так, у рішенні від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції, заява №183571/91» (Caseof Hornsbyv. Greece) ЄСПЛ зазначив, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду. Право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалось невиконаним на шкоду одній зі сторін…».

19 листопада 2010 року Консультативною радою європейських суддів (КРЄС) прийнято Висновок №13 (2010), який зокрема встановлює, що у державі, яка керується верховенством права, державні органи передусім зобов`язані поважати судові рішення і виконувати їх швидко ІНФОРМАЦІЯ_2 . Сама ідея державного органу, який відмовляється підкоритися рішенню суду, підриває концепцію примату закону (п. 31).

Враховуючи надані суду докази, враховуючи те, що виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження і примусовим виконанням судових рішень, суд приходить до висновку про визнання протиправними дій приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Ігнатенка Костянтина Едуардовича у виконавчому провадженні ВП № 59556982 за виконавчим листом № 2608/20647/12, виданим 18.05.2018 Святошинським районним судом м. Києва щодо звернення стягнення на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , у зв`язку з дією мораторію, визначеного Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та зобов`язання приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Ігнатенка Костянтина Едуардовича усунути порушення (поновити порушене право заявника) шляхом припинення звернення стягнення на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , у зв`язку з дією мораторію, визначеного Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у виконавчому провадженні ВП № 59556982, на час дії Закону Україну «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Аналізуючи вищевикладені обставини, оцінюючи надані суду докази в їх сукупності з позиції належності та допустимості, суд приходить до висновку про задоволення скарги ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Ігнатенка Костянтина Едуардовича, заінтересована особа - ТОВ «Фінансова компанія «ІНВЕСТ-КРЕДО».

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 1, 5, 18 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII, ст. ст. 260, 354, 447, 450, 451 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Ігнатенка Костянтина Едуардовича, стягувач - ТОВ «Фінансова компанія «ІНВЕСТ-КРЕДО» - задовольнити.

Визнати неправомірними дії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Ігнатенка Костянтина Едуардовича у виконавчому провадженні ВП № 59556982 від 16.07.2019р. щодо звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу на електронних торгах у зв`язку з дією мораторію, визначеного Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Ігнатенка Костянтина Едуардовича усунути порушення (поновити порушене право заявника) шляхом припинення звернення стягнення на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 шляхом продажу на електронних торгах у зв`язку з дією мораторію, визначеного Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»,у виконавчому провадженні № 59556982 від 16.07.2019р. на час дії Закону Україну «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручені у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Т.В. Кириленко