ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2021 року

м. Харків

справа № 638/11529/17

провадження № 22-ц/818/146/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Кругової С.С., Маміної О.В.,

за участю секретаря Супрун Я.С.,

учасники справи:

позивач - Харківська міська рада,

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Непочатих Вікторія Володимирівна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Тарасова Юлія Петрівна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Ємець Іван Олександрович

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 жовтня 2019 року в складі судді Аркатової К.В.

УСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року Харківська міська рада звернулась до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 16.06.2017 року квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; скасування запису № 16215601 про державну реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на зазначену квартиру, що був внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 31225854 від 05.09.2016 10:37:29, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тарасовою Ю.П.; скасування запису про державну реєстрацію права власності № 20957817 на зазначену квартиру за ОСОБА_2 , внесеного на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 35722761 від 16.06.2017 17:02:00, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємець І.О.; скасування запису про державну реєстрацію права власності № 21062495 на спірну квартиру за ОСОБА_4 , внесеного на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 35823523 від 22.06.2017 17:40:55, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Непочатих В.В.

Позовна заява мотивована тим, що квартира АДРЕСА_2 ( надалі Квартира) належала ОСОБА_5 на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину. В червні 2016 ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_5 про визнання права власності на Квартиру за набувальною давністю. Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 липня 2016 року позовні вимоги задоволено. Проте рішенням Апеляційного суду Харківської області рішення суду першої інстанції від 12.07.2016 року зазначене рішення скасовано та в задоволенні позовних вимог відмовлено. 31.08.2016 року нотаріусом здійснено державну реєстрацію квартири на підставі заочного рішення суду. Крім того, 16.06.2017 року посвідчено договір купівлі-продажу вказаної квартири, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який 22.06.2017 року перепродав квартиру ОСОБА_4 . Наявність державної реєстрації на квартиру АДРЕСА_2 перешкоджає Харківській міській раді здійснити заходи щодо визнання вказаної квартири безхазяйним майном з подальшим визнанням права власності за територіальної громадою м.Харкова в особі Харківської міської ради в порядку ст.335 ЦПК України.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 жовтня 2019 року позовні вимоги Харківської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Непочатих В.В., приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Тарасової Ю.П., приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Ємець І.О. про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування записів про державну реєстрацію задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 16.06.2017 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Ємець І.О. Скасовано запис про державну реєстрацію за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_2 , номер запису про право власності: 16215601, внесеного на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 31225854 від 05.09.2016 10:37:29, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тарасовою Ю.П. Скасовано запис про державну реєстрацію за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 , номер запису про право власності: 20957817, внесеного на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 35722761 від 16.06.2017 17:02:00, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємець І.О. Скасовано запис про державну реєстрацію за ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_2 , номер запису про право власності: 21062495, внесеного на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 35823523 від 22.06.2017 17:40:55, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Непочатих В.В. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення мотивовано тим, що рішенням Апеляційного суду Харківської області від 10.05.2017 року скасовано заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 липня 2016 року, яким визнано право власності за ОСОБА_1 , а відтак договір купівлі-продажу від 16.06.2017 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 суперечить законодавству України, що відповідно до ч. 1 ст. 203, ст. 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним. Враховуючи, що рішення державного реєстратора прийнято на підставі договорів купівлі - продажу, які визнані судом недійсними, такі рішення підлягають скасуванню.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повідомляв відповідача та його представника про розгляд справи 16.10.2019, чим позбавив відповідача прав, передбачених Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Конституцією України та ЦПК України. Суд постановив оскаржуване рішення у судовій справі на стадії підготовчого провадження, без постановлення ухвали про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті та без з`ясування думки сторін щодо дати призначення судового засідання для розгляду справи по суті, що призвело до неправильного вирішення справи. При ухвалені судового рішення суд першої інстанції не встановив наявність у позивача конкретних прав, свобод чи законних інтересів, за захистом яких звернувся до суду позивач. Суд не встановив, чи були фактично порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, в чому полягає це порушення та чи є залучені у справі відповідачі відповідальні за це. Рішення суду першої інстанції ґрунтується на припущеннях, оскільки в разі задоволення позовних вимог та повернення права власності у первинний стан, спірна нерухомість буде мати законного власника, а саме ця нерухомість повернеться у власність ОСОБА_5 , від якої й перейшло право власності до ОСОБА_1 на підставі рішення Дзержинського районного суду від 12 липня 2016 року у справі № 638/7659/16, яке було в подальшому скасовано. Отже у позивача не виникає і не може виникнути право на визнання спірної нерухомості безхазяйною з подальшим визнанням за ним права власності. Суд поклав відповідальність на відповідачів, які права позивача не порушували. Не визначивши, яке саме право позивача підлягає захисту, якими доказами підтверджується наявність цього права, в чому полягає порушення цього права, унеможливив об`єктивне встановлення обставин та правильне застосування норм матеріального права до спірних правовідносин, оскільки різні правовідносини регулюються різними нормами права. Суд не встановив, чи є обрані позивачем способи захисту належними відповідно до закону та не врахував, що єдиним належним способом захисту є скасування саме рішення про державну реєстрацію, оскільки за відсутності такого рішення суду відновити порушені права позивача буде неможливо. Обрані позивачем способи захисту шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування записів про державну реєстрацію є також неналежними в силу того, що є не ефективними, тобто такими, що не забезпечують поновлення порушено права у разі задоволення позову. Саме ОСОБА_5 має правові підстави для витребування майна в порядку, визначеному статтями 387-388 ЦК України. Суд не встановив, чи є законні підстави для визнання недійсним договорів купівлі-продажу від 16.06.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . В мотивувальній частині рішення суд зазначив про недійсність договору купівлі-продажу від 22.06.2017 між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , але з такими позовними вимогами позивач до суду не звертався. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 04.04.2019 було закрито провадження у справі відносно відповідача ОСОБА_4 , проте суд не тільки встановив недійсність договору, стороною якого є ОСОБА_4 , а й незаконно задовольнив позовну вимогу про скасування запису про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 .

У відзиві на апеляційну скаргу Харківська міська рада просить судове рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Ухвалюючи судове рішення у справі суд першої інстанції виходив з того, що в судове засідання призначене на 16.10.2019 сторони не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлялись вчасно та належним чином.

Частинами 1, 2 ст. 211 ЦПК України передбачено, що розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Відповідно до частини четвертої статті 128 ЦПК України судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Судова повістка-повідомлення повинна бути вручена завчасно (частина п`ята статті 128 ЦПК України).

Частиною шостою статті 128 ЦПК України передбачено, що судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

Матеріали справи не містять жодного доказу про належне повідомлення відповідача ОСОБА_2 про дату, час і місце судового засідання 16.10.2019.

За таких обставин ОСОБА_6 та її представник ОСОБА_7 не були присутній в судовому засіданні під час розгляду справи судом першої інстанції та не були належним чином, у встановленому законом порядку, повідомлені про розгляд справи судом першої інстанції.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд, а також порушенням статей 8-12, 128-130, 372 ЦПК України, які передбачають, що ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду справи, врегульовують порядок повідомлення учасників справи про дату судового засідання та наслідки неявки в судове засідання.

Крім того, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції на зазначені вище вимоги законодавства уваги не звернув, розглянув справу без належного повідомлення ОСОБА_2 про дату, час та місце розгляду справи (16 жовтня 2019 року).

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З урахуванням зазначеного, є підстави для обов`язкового скасування рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 жовтня 2019 року та ухвалення нового судового рішення.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, номер спадкової справи 125/2009, реєстровий номер 5-4998, від 09.09.2009 року на підставі ст.1261 ЦК України спадкоємицею в цілій частці спадкового майна ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 є її дочка ОСОБА_5 , спадкове майно складається з квартири АДРЕСА_2 .

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 12.07.2016 року визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_2 на підставі набувальної давності.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 10.05.2017 апеляційну скаргу Харківської міської ради задоволено. Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 липня 2016 року скасовано, у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Згідно відомостей інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно спірна квартира з 24.09.2009 року на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину належить ОСОБА_5 ; з 31.08.2016 року на підставі заочного рішення суду право власності зареєстровано за ОСОБА_1 .

16.06.2017 року за договором купівлі-продажу право власності перейшло до ОСОБА_2 ; з 22.06.2017 року на підставі договору купівлі-продажу квартира належить ОСОБА_4 . Ухвалою суду від 04.04.2019 року провадження по справі з вимогами до ОСОБА_4 закрито на підставі п.7 ч.1 ст.255 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч. 1 с. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Аналіз норм процесуального права, а також норм статей 4, 15, 16 ЦК України дає підстави стверджувати, що захисту в суді підлягає не будь яке право особи, а саме порушене.

Звертаючись до суду з позовом, особа повинна довести як те, що її права були дійсно порушеними, так і особу, яка їх порушила

Так, звертаючись до суду першої інстанції з позовом позивач в позовній заяві жодними чином не обгрунтовував, яким чином порушуються його права внаслідок укладання договору купівлі-продажу від 16.06.2017 та скасування записів про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Разом з тим, в обґрунтування доводів позовної заяви позива надав рішення Апеляційного суду Харківської області від 10 травня 2017 року яким задоволено апеляційну скаргу Харківської міської ради та відмовлено у задоволені позову ОСОБА_1 про визнання права власності за набувальною давністю.

З мотивувальної частини рішення Апеляційного суду Харківської області від 10 травня 2017 року вбачається, що ухвалюючи судове рішення за наслідками розгляду апеляційної скарги Харківської міської ради, суд першої інстанції виходив з того, що Харківська міська рада має право претендувати на це майно з урахуванням вимог ст. 347, 335 ЦПК України.

Інших доказів або обгрунтувань позовної заяви щодо порушень прав чи інтересів Харківської міської ради під час розгляду справи в суді першої інстанції надано не було та матеріали справи не містять (а.с. 1-155).

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З мотивувальної частини рішення Апеляційного суду Харківської області вбачається, що предметом розгляду не були позовні вимоги щодо визнання спадщини відумерлою або визнання спірної квартири безхазяйною .

Тому посилання суду апеляційної інстанції щодо можливого порушення прав Харківської міської ради є оціночними в розумінні вимог ст. 212 ЦПК України ( в редакції ЦПК, що діяла на час ухвалення судового рішення) та не є підставою для звільнення позивача від доказування наявності у нього підстав для визнання Квартири безхазяйною річчю або відумерлою спадщиною відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України під час розгляду дійсної цивільної справи.

Під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції Харківською міською радою зазначено, що спірний договір беззаперечно порушує права та інтереси територіальної громади в особі Харківської міської ради , які випливають з встановленого ст. 335 ЦК України порядку визнання майна безхазяйним. До того ж, визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири в судовому порядку, який укладений між особою, яка незаконно заволоділа майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відновлює законні права та інтереси первинного власника майна ОСОБА_5 .

Разом з тим, під час апеляційного перегляду справи позивачем не надано доказів, що ОСОБА_5 уповноважувала Харківську міську раду представляти її інтереси в суді в установленому законом порядку.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 335 ЦК України безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий. Безхазяйні нерухомі речі беруться на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вони розміщені. Про взяття безхазяйної нерухомої речі на облік робиться оголошення у друкованих засобах масової інформації.

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що спірна квартира вибула з власності ОСОБА_5 поза її волі на підставі заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 липня 2016 року, яке вподальшому скасовано.

Таким чином, позивачем не доведено, що спірна квартира є безхазяйним майном в розумінні вимог ст. 335 ЦПК України. Крім того, саме в запереченнях на апеляційну скаргу позивач посилається, що скасування договору купівлі-продажу від 16.06.2017 є призведе до поновлення порушених прав ОСОБА_5 , тобто власник спірного майна позивачу відомий.

Під час апеляційного перегляду справи Харківською міською радою не надано доказів підтверджуючих відсутність власника Квартири, що є необхідним фактом для визнання порушених прав Харківської міської ради на безхазяйну річ.

Доводи представника ХМР викладені у запереченнях на апеляційну скаргу, щодо необхідності відновлення законних прав та інтересів первинного власника є безпідставними, оскільки позивач не довів, що ОСОБА_5 уповноважувала Харківську міську раду діяти від її імені та в її інтересах.

Крім того, надаючи оцінку доводам позивача щодо відновлення прав шляхом оскарження договору купівлі-продажу від 16.06.2017, колегія суддів враховує наступне.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 10 травня 2017 року скасовано заочно рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 липня 2016 року на підставі якого спірне нерухоме майно вибуло з права власності ОСОБА_5 .

Відповідно частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника. Визначаючи вид вимоги, особа може зіткнутися з проблемою, коли одні й ті ж самі протиправні дії породжують виникнення різних цивільно-правових вимог до одного й того ж суб`єкта. Задоволення хоча б однієї з них позбавляє можливості пред`явлення іншої.

Отже, з`являється декілька шляхів досягнення кінцевої мети - відновлення порушеного права або захисту інтересу. Таке явище називається сompetition of claims (конкуренція позовів).

Конкуренція позовів, якщо її трактувати буквально, є конкуренцією суб`єктивних цивільних прав (прав вимоги до порушника), що існують в рамках захисних цивільних правовідносин (складають зміст захисних зобов`язань) і реалізуються в судовому порядку, в результаті чого відбувається застосування відповідного способу захисту права чи інтересу.

Сенс такої конкуренції полягає у тому, що позивач має можливість обирати більш вигідний позов і долати обмеження, встановлені щодо іншої вимоги, яка ґрунтується на тих же самих фактах.

Для захисту своїх майнових інтересів власник або суб`єкт іншого речового права може використовувати вимоги про визнання недійсною угоди з відчуження належної йому речі (якщо мова йде про оспорюваний правочин) або про застосування наслідків недійсності правочину (якщо мова йде про вчинення нікчемного правочину). В обох випадках загальним наслідком вчинення недійсної угоди стане реституція, яка полягає, зокрема у поверненні конкретної речі (предмета угоди) первинному власнику.

Застосування реституції почергово до усіх правочинів відчуження майна іншим особам в результаті позбавить добросовісного набувача гарантій дотримання його прав, закріплених у статті 388 ЦК України, що є неприпустимим.

При цьому реституція застосовується саме у спорах про визнання правочинів недійсними або нікчемними і полягає у поновленні порушених майнових прав, приведення їх до стану, що існував на момент вчинення дії, якою порушене право особи, тобто повернення або відновлення матеріальних цінностей у натурі - тих же самих, або подібних, або речей такої самої вартості. Якщо їх неможливо повернути у натурі, то відшкодовується їх вартість у грошах.

Реституція - це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

У статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення частини першої статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Великою Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), сформульовано правовий висновок, за змістом якого задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

При цьому, предявлення вимог про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права при заявлені вимоги про витребування майна.

Посилання на правові висновки Верховного Суду України у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16, про те, що правочин може оскаржити не лише його сторони, а й треті особи, що не є сторонами правочину - заінтересовані особи, не заслуговує на увагу, оскільки вказані правові висновки не впливають на правильність вирішення апеляційним судом справи, оскільки позивач не довів свого права оскаржувати спірний правочин, як особа, яка не була їх стороною.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги щодо незаконності та необгрунованоситі рішення суду є обгрунованими, тому вона підлягає задоволенню, а рішення суду в частині задоволення основного позову - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог Харківської міської ради.

Згідно пункту 2 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За правилами ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, відповідно до вимог ст. 141, 382 ЦПК України з Харківської міської ради на користь ОСОБА_2 слід стягнути судовий збір у розмірі 3840 грн сплачений у зв`язку з переглядом справи судом апеляційної інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 жовтня 2019 року скасувати.

У задоволені позову Харківської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Непочатих Вікторії Володимирівни, приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Тарасової Юлії Петрівни, приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Ємець Івана Олександровича про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування записів про державну реєстрацію відмовити.

Стягнути з Харківської міської ради на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 3840 (три тисячі вісімсот сорок три) гривні, понесений у зв`язку з переглядом справи судом апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 01 березня 2021 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді С.С. Кругова

О.В. Маміна