20.01.2021 Єдиний унікальний номер 205/4114/20
Єдиний унікальний номер судової справи:205/4114/2020
Номер провадження: 2/205/476/2021
20 січня 2021 року м. Дніпро
Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого судді Мовчан Д.В.
при секретарі Волкобоєвої А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Приватного підприємства «Євротехгаз» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди,-
І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
Представник Приватного підприємства «Євротехгаз» (далі - Позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди.
В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що 29.07.2010 року на підставі заяви від 28.07.2010 року наказом № 29/07-к був прийнятий на посаду водія автотранспортного засобу до Приватного підприємства «Євротехгаз» ОСОБА_1 (далі - Відповідач). Далі, 23.03.2017 року із відповідачем був підписаний договір про повну матеріальну відповідальність. 07.07.2017 року з вини ОСОБА_1 , який на той час виконував свої трудові обов`язки в Приватному підприємстві «Євротехгаз» внаслідок дорожньо-транспортної пригоди була заподіяна матеріальна та моральна шкода власнику автомобіля «HYUNDAI ACCENT», д/н НОМЕР_1 ОСОБА_2 та членам його сім`ї, що перебували в автомобілі - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .
Позивач вказує, що 28.04.2020 року Дніпровським апеляційним судом була винесена постанова про стягнення з Приватного підприємства «Євротехгаз» 101 362 (сто одна тисяча триста шістдесят дві) грн. 15 коп. в якості компенсації потерпілим матеріальної і моральної шкоди. Позивач зазначає, що виконав рішення суду в повному обсязі. Крім того позивачем було сплачено 13 564 (тринадцять тисяч п`ятсот шістдесят чотири) грн. 80 коп. за проведення судової експертизи. 18.07.2018 року ОСОБА_1 звільнився з підприємства за власним бажанням. Таким чином, утримати з відповідача завдану шкоду шляхом відрахування частини заробітної плати не можливо.
У зв`язку з вищевикладеним, представник позивача змушений звернутися до суду та просити суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного підприємства «Євротехгаз» матеріальну шкоду завдану працівником у розмірі 114 926 (сто чотирнадцять тисяч дев`ятсот двадцять шість) грн. 95 коп. та судові витрати по справі.
Відповідач у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк відзив на позовну заяву не подав.
Будь-яких інших заяв по суті справи до суду також не надходило.
ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.
Представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив суд позов задовольнити, проти розгляду справи у заочному порядку не заперечував, про що подав суду відповідну заяву (а.с.46).
Від відповідачів будь-яких заяв чи клопотань до суду не надходило.
ІІІ. Процесуальні дії у справі.
Процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) судом не застосовувалися.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомив, ніяких письмових заяв чи клопотань до суду не надходило.
У відповідності до ч.4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, який належним чином був повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Оскільки наявних у даній цивільній справі доказів достатньо для вирішення спору по суті та враховуючи, що належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив та не подав відзив, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, то суд у відповідності до норм ст. 280 ЦПК України ухвалив здійснювати заочний розгляд справи.
Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів сторін, суд ухвалює заочне рішення про задоволення позову з огляду на наступне.
ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
Судом встановлено, що наказом № 29/07-К від 29.07.2010 року ОСОБА_1 було прийнято до Приватного підприємства «Євротехгаз» на посаду водія автотранспортних засобів (вантажного автомобіля) з 29.07.2010 року з окладом, згідно штатного розпису (а.с.14).
Судом також встановлено, що між Приватним підприємством «Євротехгаз» та ОСОБА_1 23.03.2017 року був укладений Договір № 10/05-3 про повну матеріальну відповідальність (а.с.16).
Матеріалами справи підтверджено, що постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08.11.2017 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, із закриттям провадження по справі на підставі ст. 38 КУпАП. Разом із цим, вказаною постановою встановлено, що 07.07.2017 року о 05 год. 35 хв. на 83 км автодороги Дніпро - Кривий Ріг водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки «КАМАЗ 5320», р/н НОМЕР_2 , перед початком зміни напрямку руху виїхав на смугу зустрічного руху, але не переконався в безпеці та скоїв зіткнення з автомобілем марки «HYUNDAI ACCENT», д/н НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 внаслідок дорожньо - транспортної пригоди автомобілям спричинені механічні пошкодження, чим завдано матеріальної шкоди.
Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, автомобіль марки «КАМАЗ 5320», р/н НОМЕР_2 , належить позивачу, а вищевказана подія відбулася під час виконання ОСОБА_1 своїх трудових обов`язків в Приватному підприємству «Євротехгаз».
Судом встановлено, що згідно платіжного доручення № 3193 від 01.07.2019 року Приватне підприємство «Євротехгаз» здійснило платіж на адресу Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз у розмірі 13 564 (тринадцять тисяч п`ятсот шістдесят чотири) грн. 80 коп. із призначенням платежу: «за проведення судової авто товарознавчої експертизи згідно рахунку № 413 від 11.06.2019 року » (а.с.17).
Судом також встановлено, що згідно платіжного доручення № 3865 від 20.05.2020 року Приватне підприємство «Євротехгаз» здійснило платіж на картку ОСОБА_3 у розмірі 13 715 (тринадцять тисяч сімсот п`ятнадцять) грн. 67 коп. із призначенням платежу: «відшкодування матеріальної та моральної шкоди згідно постанови суду від 28.04.2020 року по справі № 171/520/18 » (а.с.18).
Також, судом встановлено, що згідно платіжного доручення № 3865 від 20.05.2020 року Приватне підприємство «Євротехгаз» здійснило платіж на картку ОСОБА_2 у розмірі 87 646 (вісімдесят сім тисяч шістсот сорок шість) грн. 48 коп. із призначенням платежу: «відшкодування матеріальної та моральної шкоди згідно постанови суду від 28.04.2020 року по справі № 171/520/18 » (а.с.19).
Матеріалами справи підтверджено, що наказом № 31/07-К від 31.07.2018 року ОСОБА_1 було звільнено з Приватного підприємства «Євротехгаз» з посади водія автотранспортних засобів (вантажного автомобіля) з 31.07.2018 року на підставі ст.38 КЗоТ (розірвання безстрокового трудового договору по ініціативі робітника) (а.с.21).
У зв`язку з тим, що позивач вважає себе особою, яка набула право вимоги до заподіювача шкоди, а відповідач у добровільному порядку не відшкодовує завдані збитки, то суд доходить висновку, що між сторонами виник спір, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом.
За загальним правилом юридична особа, яка відшкодувала збиток, нанесений його працівником під час виконання трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) або цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до зазначеного працівника - фактичного винуватця завданого збитку - у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлено законом (ч. 1 ст. 1191 ЦК України).
В даному випадку обставина перебування у трудових правовідносинах відповідача із Приватним підприємством «Євротехгаз», підтверджена вищевказаними письмовими доказами.
Як було встановлено судом, позивач, відшкодував у повному обсязі шкоду, заподіяну ДТП, власнику автомобіля «HYUNDAI ACCENT», д/н НОМЕР_1 .
Згідно п. 20 Постанова Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» N 14 від 29.12.92 право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову.
Факт протиправної поведінки відповідача, його вина та прямий причинний зв`язок між протиправною і винною дією працівника і шкодою, яка настала внаслідок вказаної ДТП встановлені постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08.11.2017 року, що набула чинності у передбаченому законом порядку.
Відповідно до приписів ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Таким чином, оскільки вина такого працівника встановлена відповідним актом судової влади, а факт відшкодування такої шкоди позивачем третій особі підтверджено відповідним доказом у вигляді платіжних доручень, то суд доходить висновку, що в силу вимог ст. 1191 ЦК України позивач набув право зворотної вимоги до того працівника, з чиєї вини було заподіяну таку шкоду. В свою чергу у працівника, як особи, що заподіяла шкоду внаслідок порушення покладених на неї трудових обов`язків, виник обов`язок відповідати за наслідок вчиненого делікту, що виражається у компенсації за рахунок свого майна завданої шкоди.
Частина 1 ст. 130 КЗпП України закріплює загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників, згідно яких працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, спричинену підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.
При покладені матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і в порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (ч. 2 ст. 130 КЗпП України).
У КЗпП України межі матеріальної відповідальності працівників диференціюються залежно від форми вини працівника, характеру допущеного ним порушення обов`язків, виду майна, якому заподіяна шкода, і трудової функції, що виконується працівником. При цьому КЗпП України передбачає два види матеріальної відповідальності: обмежену (стст.132, 133 КЗпП України) та повну (ст.134 КЗпП України).
Статтею 132 КЗпП передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку.
Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.
Статтею 134 КЗпП України передбачено виключний перелік випадків, за яких працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, зокрема, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами.
В даному випадку ПП «Євротехгаз», як на підставу повної матеріальної відповідальності, посилається на вищевказаний договір про повну матеріальну відповідальність № 10/05-3, що був укладений 23.03.2017 року між позивачем та ОСОБА_1 .
В той же час, статтею 135-1 КЗпП України визначено, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.
У листі Міністерства праці та соціальної політики України від 27.05.2008 року N 146/06/186-88, зазначено, що наявність посади або роботи в Переліку посад, і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, не дає підстави для укладення договору про повну матеріальну відповідальність, якщо у змісті трудової функції працівника відсутні перелічені обов`язки.
Таким чином договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність може укладатися за наявності одночасно двох умов: 1) наявність посади, яку працівник займає, або роботи, що він виконує, у загальному Переліку №447/24; 2) виконання обов`язків згідно із посадою, виконання роботи за фахом має бути безпосередньо пов`язане зі збереженням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням чи застосуванням в процесі виробництва довірених працівникам цінностей.
Пункт 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, завданої підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», містить роз`яснення, яким передбачено, що суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до цієї категорії працівників, при відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.
Також у правовому висновку Верховного Суду України від 25 квітня 2012 у справі №6-16цс12 зазначено, що договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, чиї посади (виконувана робота) в переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, не вказані, юридичної сили не мають і не можуть бути підставою для матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної з їх вини шкоди.
Ідентичної правової позиції притримується і Верховний Суд, зокрема в аналогічній за категорією цивільній справі: № 523/4413/1-ц, постанова від 20 червня 2018 року; а також № 743/1641/15-ц, постанова від 29 січня 2018 року.
Згідно вказаного Переліку, затвердженим чинною до цього часу постановою Державного комітету СРСР по праці та соціальних питанням та ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24, водій не належить до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП України може бути укладений такий договір.
Таким чином, укладений між позивачем ПП «Євротехгаз» та водієм ОСОБА_1 , договір про повну матеріальну відповідальність від 23.03.2017 року не має жодної юридичної сили і не може бути підставою для повної матеріальної відповідальності відповідача. А відтак суд доходить до висновку, що в даному випадку наявні правові підстави про накладення на відповідача обмеженої матеріальної відповідальності у розмірі його середньомісячного заробітку.
При цьому факт звільнення відповідача із вказаної посади на має юридичного значення для вирішення справи по суті, оскільки чинне законодавство не пов`язує можливість стягнення матеріальної шкоди із обов`язковою наявністю чинних трудових відносин між сторонами по справі.
Суд зазначає, що порядок розрахунку середнього заробітку регулюється Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі по тексту - Порядок).
Відповідно до абзацу 3 п.2 Порядку в даному випадку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.
Згідно п.5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
В даному випадку стороною позивача не надано суду будь-яких письмових доказів на підтвердження отриманих відповідачем виплат у вигляді заробітної плати за вказаний період, що позбавляє суд здійснити відповідний розрахунок середньомісячного заробітку відповідача.
Суд зазначає з цього приводу, що відповідно до ч.1 ст.81 Цивільного процесуального Кодексу України, саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.
Тобто сам суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.
Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Таким чином, з огляду на встановлені під час розгляду справи обставини того, що укладений між позивачем ПП «Євротехгаз» та водієм ОСОБА_1 , договір про повну матеріальну відповідальність від 23.03.2017 року не має жодної юридичної сили, і стороною позивача не надано доказів на підтвердження отриманого відповідачем заробітку за відповідний період, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, внаслідок чого постановлю рішення про відмову в його задоволенні у повному обсязі..
Суд також зауважує, що відповідач, будучи належним чином повідомлений про розгляд даної цивільної справи по суті, в судове засідання не з`явився, заперечень на позов та доказів на їх обґрунтування суду не надав, що дає суду право при заочному розгляді справи обмежитись доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.
VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Таким чином, суд вважає, сплачений судовий збір покласти на Позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст. 1191 ЦК України, ст. ст. 130, 132, 135-1 КЗпП України, ст. ст. 4, 12-13, 19, 82, 141, ч. 4 ст. 223, ч. 2 ст. 247, ст. ст. 258-259, 263-266, 274, 280, 282-284, 289, 354 ЦПК України, суд,-
1. У задоволені позову Приватного підприємства «Євротехгаз» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди - відмовити в повному обсязі.
2. Судові витрати по справі у вигляді судового збору у розмірі 2 102 (дві тисячі сто дві) грн. 00 коп. віднести на рахунок позивача Приватного підприємства «Євротехгаз».
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржувати заочне рішення до Дніпровського апеляційного суду, шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя: Мовчан Д.В.