Справа № 466/7460/19 Головуючий у 1 інстанції: Ковальчук О.І.
Провадження № 22-ц/811/2224/20 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів: Ванівського О.М., Крайник Н.П.

при секретарі Ждан К.О.

без участі сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 30 червня 2020 року у справі за позовом Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію,-

В С Т А Н О В И В :

13.09.2019 року ЛМКП Львівтеплоенерго звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію, в якій просить постановити рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за спожиту теплову енергію за період з 01.11.2013 року по 28.02.2019 року у розмірі 108086,57грн. суму основного боргу, інфляційні втрати у розмірі 28043,91грн., 3% річних у розмірі 7462,07 грн., пеню у розмірі 1221,73 грн., а всього 144814,28 грн. та сплачений судовий збір по справі у розмірі 2172,19грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що 26.08.2016 року між ЛМКП «Львівтеплоенерго» та ОСОБА_1 укладено договір про постачання теплової енергії в гарячій воді №1627/Г, згідно з п.10.1 якого передбачено, що відповідно до ч. 3 ст. 631 ЦК України сторони дійшли згоди, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення, а саме: з 01.11.2013 року.

Відповідно до умов договору ЛМКП «Львівтеплоенерго» зобов`язувалось постачати теплову енергію в гарячій воді до приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що належить відповідачу, а останній зобов`язувався її отримувати і оплачувати за встановленими тарифами на умовах і в терміни, передбачені договором, своєчасно і в повному обсязі.

Крім того, позивач вказує, що представником відповідача було підписано графік погашення заборгованості, згідно з яким заборгованість ОСОБА_1 за договором №1627/Г від 26.08.2016 року станом на 01.10.2016 року становить 94863,82грн.

Так, відповідач свої договірні зобов`язання по оплаті теплової енергії не виконує, а тому заборгованість за період з 01.11.2013 року по 28.02.2019 року складає 108086,57грн., згідно розрахунку боргу, який додається до позовної заяви.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 30 червня 2020 року позов задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) в користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго», (, МФО 325796, місцезнаходження якого: м. Львів, вул. Д. Апостола, 1) заборгованість за спожиту теплову енергію за період з 01.11.2013 року по 28.02.2019 року у розмірі 108086,57 (сто вісім тисяч вісімдесят шість) гривень 57 копійок, інфляційні втрати у розмірі 28043,91 (двадцять вісім тисяч сорок три) гривні 91 копійок, 3% річних у розмірі 7462,07 (сім тисяч чотириста шістдесят дві) гривні 07 копійок, пеню у розмірі 1221,73 грн. (одна тисяча двісті двадцять одну) гривню 73 копійок, а всього 144814,28 (сто сорок чотири тисячі вісімсот чотирнадцять) гривень 28 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго», (, МФО 325796, місцезнаходження якого: м. Львів, вул. Д. Апостола, 1) 2172,19 гривень (дві тисячі сто сімдесят дві грн. дев`ятнадцять коп.) сплаченого судового збору.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 . Вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Звертає увагу, що про наявність заборгованості в сумі 94863,82 грн. дізнався в лютому-квітні 2016 року, однак з даним позовом не звертався до вересня 2019 року. Також звертає увагу на відсутність розрахунку заборгованості за період з 2013 по 2016 роки, в зв`язку з чим суд безпідставно прийшов до висновку про наявність у відповідача починаючи з 2016 року заборгованості, в розмірі 95000 грн. Також стверджує, що позивач жодних послуг до 01 листопада 2016 року йому не надавав, а також між ними до згаданого часу не існувало договірних відносин. Окрім цього, звертає увагу, що суд першої інстанції його не повідомляв належним чином про час та місце розгляду даної справи. В апеляційній скарзі просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 30 червня 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким в позові ЛМКП «Львівтеплоенерго» відмовити повністю.

Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча про час та дату розгляду справи були повідомлені належним чином.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 11 лютого 2021 року, є дата складення повного судового рішення 01 березня 2021 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго», суд виходив з того, що станом на вересень 2019 року за будинком АДРЕСА_1 , у відповідача утворилась заборгованість за спожиту теплову енергію за період з 01.11.2013 року по 28.02.2019 року у розмірі 108086,57 грн. (а.с.15-16), оскільки відповідач неналежно виконував свої обов`язки, зокрема, не вносив виконавцю плату за спожиту теплову енергію, внаслідок чого й утворилась заборгованість. Окрім цього, суд прийшов до висновку про правомірність вимоги позивача за нараховану на підставі ст. 625 ЦК України та Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», п. 7.2.3. Договору, ЛМКП «Львівтеплоенерго» пеню в розмірі 1121,73 грн., 3% річних в розмірі 7462,07 грн. та 28043,91 грн. інфляційних втрат.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами наступне.

26 серпня 2016 року між ОСОБА_1 , від імені якого на підставі довіреності діє ОСОБА_2 та ЛМКП «Львівтеплоенерго» укладено договір № 1627/Г про постачання теплової енергії в гарячій воді. Пунктом 10.1 вказаного договору передбачено, що цей договір набуває чинності з дня його підписання та діє до 01 жовтня 2017 року. Також вказаним пунктом передбачено, що відповідно до ч.3 ст.631 ЦК України сторони дійшли згоди, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення, а саме з 01.11.2013 р. (а.с.8-11).

Відповідно до умов договору ЛМКП «Львівтеплоенерго» зобов`язувалось постачати теплову енергію в гарячій воді до приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що належить відповідачу, а останній зобов`язувався її отримувати і оплачувати за встановленими тарифами на умовах і в терміни, передбачені договором, своєчасно і в повному обсязі.

Згідно графіку погашення заборгованості ОСОБА_1 за договором №1627 про постачання теплової енергії в гарячій воді від 26.08.2016р., ЛМКП «Львівтеплоенерго» та боржник ОСОБА_1 дійшли згоди про те, що заборгованість боржника станом на 01.10.2016р. складає 94863,82 грн. 82 коп., яку боржник зобов`язується погасити до 30.09.2017 року (а.с.23).

Підписання відповідачем такого графіку підтверджує факт визнання ним заборгованості перед позивачем за постачання теплової енергії та гарячої води яка утворилася в період до 01.10.2016 року на суму 94863,82 грн.

Згідно рішення Залізничного районного суду м. Львова від 23.10.2018 року у справі №462/4253/17, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про визнання неправомірною вимогу про сплату за надання теплової енергії у вигляді гарячої води, визнання недійсним п.10.1 договору №1627Г від 26.08.2016року, покладення виконання зобов`язання та стягнення коштів - відмовлено за безпідставністю вимог. Постановою Львівського апеляційного суду від 18.06.2019 року, рішення Залізничного районного суду м.Львова від 23.10.2018 року залишено без змін (а.с.24-31).

За змістом ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року, індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами, проте всупереч даної норми закону, відповідач не виконав свого зобов`язання щодо сплати послуги з централізованого опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води, а тому зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановлення індексу інфляції за весь час прострочення та три відсотки річних від простроченої суми.

Станом на вересень 2019 року за будинком АДРЕСА_1 , у відповідача утворилась заборгованість за спожиту теплову енергію за період з 01.11.2013 року по 28.02.2019 року у розмірі 108086,57 грн. (а.с.15-16), оскільки відповідач неналежно виконував свої обов`язки, зокрема, не вносить виконавцю плату за спожиту теплову енергію, внаслідок чого й утворилась заборгованість.

Відповідно до Закону України «Про теплопостачання» Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» є теплопостачальною організацією суб`єктом господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії.

Відповідно до п. 3-4 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавцями послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності визначено суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальну організацію), якою є Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго».

Згідно ст. 6 цього Закону, учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є споживачі (індивідуальні та колективні), управитель, виконавці комунальних послуг.

Відповідно до п. 8 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету міністрів України від 21.07.2005 року № 630, послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформлюється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг, у порядку і випадках, визначених законом.

Відповідно до ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договір про надання комунальної послуги укладається виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку.

Договір про надання комунальних послуг укладається строком на один рік. Якщо за один місяць до закінчення зазначеного строку жодна із сторін не повідомить письмово другу сторону про відмову від договору, договір вважається продовженим на черговий однорічний строк.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами /тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Нормою ч. 1 ст. 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.

Однак відповідач ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання не виконав, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість за період з 01.11.2013 року по 28.02.2019 року у розмірі 108086,57 грн., згідно розрахунку боргу, який міститься матеріалах справи (а.с.15-16) та який стороною відповідача не спростований, а тому суд бере такий до уваги.

Покликання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що позивачем до 01 листопада 2016 року ніяких послуг не надавалося, не підтверджено належними і допустимими доказами та додатково спростовується підписаним відповідачем 10.10.2016 графіку погашення заборгованості про постачання теплової енергії та гарячої води, яка утворилася станом на 01.10.2016 в сумі 94863,82 грн.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не допускається і не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі ст. 625 Цивільного кодексу України та ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», п.7.2.3. Договору, ЛМКП «Львівтеплоенерго» правомірно нараховано відповідачу пеню в розмірі 1121,73 грн., 3% річних в розмірі 7462,07 грн. та 28043,91 грн. інфляційних втрат.

За загальним правилом період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов`язання, не може перевищувати один рік (пункт перший частини другої статті 258 ЦК України). При цьому, виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 ЦК України, обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

З доданого до позовної заяви розрахунку встановлено, що розмір пені нараховано за період з 01.02.2019 року по 30.03.2019 року (а.с.19), а відтак, суд першої інстанції правомірно застосовував норму пункту першого частини другої статті 258 ЦК України, та задоволив позовні вимоги про стягнення пені в сумі 1221,73 грн.

Крім того, суд першої уваги доречно звернув увагу на те, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договору про надання житлово-комунальних послуг, є грошовими зобов`язаннями, у яких, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК), - вимагати сплату грошей за надані послуги. Таким чином, з огляду на юридичну природу цих правовідносин як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Передбачена п.10 ч.3 ст.20 Закону "Про житлово-комунальні послуги" норма щодо відповідальності боржника у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування наслідків ч.2 ст.625 ЦК (постанови Верховного Суду України від 20 червня 2012 р. у справі № 6-68цс12, від 30 жовтня 2013 р. у справі № 6-59цс13, від 16 грудня 2015 р. у справі 6-2023цс15).

Відповідно до проведеного розрахунку (а.с.17-18), враховуючи суму заборгованості 108086,57 грн., з відповідача підлягає стягненню в користь позивача 3% річних від основної суми боргу, що складає 7462,07 грн., а також 28043,91 грн. інфляційних втрат.

Щодо позовної давності, на сплив якої покликався представник відповідача в суді першої інстанції та відповідач в поданій ним апеляційній скарзі, то відповідно до цивільного законодавства позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.ст.256, 257 ЦК України).

У відповідності до ч.1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч.3 ст.264 ЦК України).

Як випливає з розрахунків заборгованості за послуги з постачання теплової енергії в гарячій воді (а.с.15-16), відповідач протягом 2013-2019 років періодично сплачував за надані послуги, чим фактично визнавав борг, а тому відповідно до ст.264 ЦК України строк позовної давності не є пропущеним. У зв`язку з цим, подана відповідачем заява про застосування позовної давності не може бути підставою для відмови у задоволенні позову.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 жодним чином висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 30 червня 2020 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 30 червня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 01 березня 2021 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: О.М. Ванівський

Н.П. Крайник