Дата документу 21.12.2021 Справа № 310/3996/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМУКРАЇНИ

21 грудня 2021 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний №310/3996/19

Провадження №22-ц/807/3 934/21

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів: Дашковської А.В., Кочеткової І.В.,

за участю секретаря судового засідання Волчанової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника, адвоката Дон Віктора Олександровича на заочне рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 05 серпня 2019 року у складі судді Кошевої А.О. у справі за позовом ОСОБА_2 до Територіальної громади міста Бердянська в особі Азовського старостинського округу, третя особа ОСОБА_3 про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

В липні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати право власності на 1/5 частину нежитлової будівлі, посилаючись на те, що відповідно до свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства «Зоря» (майновий сертифікат) серії І-ЗПБ №010522 від 28.01.2010 року, виданого Луначарською сільською радою Бердянського району, він отримав право на пайовий фонд майна КСП «Зоря» в с. Луначарське Бердянського району Запорізької області.

Загальна вартість майна пайового фонду підприємства становила 1918575 грн., його частка 2370 грн. 72 коп. Відповідно до цієї майнової частки, комісією по паюванню прийнято рішення про виділення йому майна в натурі, а саме корівника №4 вартістю 10617 грн. 48 коп.

Позивач отримав витяг з протоколу комісії з двома додатками, у яких описується майно, яке припадає на майновий сертифікат, та акт приймання - передачі майна в натурі.

Це майно - корівник (інвентарний номер -4) за адресою АДРЕСА_1 . За його заявою, виконавчий комітет Луначарської сільської ради своїм рішенням № 50 від 17.03.2011 р. корівнику за інвентарним номером 4 присвоїв адресу : АДРЕСА_1 .

Проте, рішенням Державного реєстратора прав на нерухоме майно відмовлено в реєстрації за ним права власності та було дано роз`яснення щодо неможливості зареєструвати за ним право власності на 1/5 частину вказаного нерухомого майна, у зв`язку з відсутністю необхідних правовстановлюючих документів, а саме первинної реєстрації права власності.

Просив визнати за ним право власності на 1/5 частину нежитлової будівлі А, а, а1, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач, зазначив, що інші 4/5 частини цього нерухомого майна ( корівника № 4) по АДРЕСА_2 належить ОСОБА_4 , згідно рішення Бердянського міськрайонного суду від 21.12.2011 р. по справі №2-4405/11.

Заочним рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 05 серпня 2019 року позов було задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/5 частину нежитлової будівлі А, а, а1, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_5 , як особа, що не брала участі у справі, посилаючись на ті обставини, що суд першої інстанції вирішив питання про її права, подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що при розгляді справи не було враховано, що ОСОБА_1 є власником цілої нежитлової будівлі, розташованої за адресою АДРЕСА_2 , на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Наведене зокрема підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно до якого було внесено відповідні дані 05 березня 2019 року.

Позивач при звернені до суду із позовом про визнання права власності не надав суду актуальну інформацію про відсутність реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомого майна за іншими особами та не набував права власності на спірну нежитлову будівлю.

В свою чергу суд першої інстанції не перевірив вказану інформацію та прийняв рішення про визнання права власності на об`єкт нерухомості, стосовно якого вже здійснено реєстрацію права власності.

Також апелянт зазначала, що судом при ухваленні рішення в якості доказів були прийняті копії документів належним чином не посвідчені позивачем, а саме: акт приймання передачі від 14.12.2010 року не підписаний ОСОБА_2 , тобто за вказаним документом не наступило юридичних наслідків.

На підставі викладеного, представник скаржника, адвокат Дон В.О. просить задовольнити апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

03.12.2021 ОСОБА_2 направив відзив на апеляційну скаргу, за змістом якого вказав, що рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області вважає законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

В обґрунтування відзиву зазначив, що ОСОБА_1 ніколи не набувала права власності на спірну частину нерухомого майна, оскільки її право власності зареєстровано у реєстрі прав власності на підставі підроблених документів. Позивачу ОСОБА_2 ніколи не виділявся свинарник № 15 у колишньому КСП «Зоря». Також позивач вказав, що на зборах комісії від 04.04.2015 року він ніколи присутнім не був, останні ймовірно і не проходили зовсім, оскільки ОСОБА_6 ніколи не займала посаду голови комісії.

06.12.2021 представником скаржника адвокатом Дон В.О. направлено до апеляційного суду додаткові пояснення, за змістом яких представник зазначив, що передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності за ст. 392 ЦК України у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також порушення цього права на спірне майно. Підставою для звернення до суду із позовом про визнання права власності є оспорення або невизнання права, а не намір набути таке право за рішенням суду.

06.12.2021 позивачем ОСОБА_2 до Запорізького апеляційного суду подано клопотання про зупинення провадження у справі на підставі п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України.

У клопотанні вказано, що апеляційна скарга ОСОБА_1 ґрунтується на факті отримання у спадок скаржником майнового паю від ОСОБА_4 . Проте, на теперішній час ОСОБА_2 звернувся до Бердянського міськрайонного суду з позовом про визнання недійсним свідоцтва про право власності на майновий пай члена КСП 1-ЗПБ/ НОМЕР_1 , видане Луначарською сільською радою на ім`я ОСОБА_4 щодо 1/5 частини спірної нежитлової будівлі.

Провадження у вказаній справі № 310/8300/21 відкрито ухвалою від 13.09.2021, підготовче засідання призначено на 08.12.2021.

Позивач вважає, що справа № 310/3996/19 не може бути розглянута Запорізьким апеляційним судом до вирішення Бердянським міськрайонним судом Запорізької області справи за позовом ОСОБА_2 .

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 07.12.2021 було відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши в засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Як визначено ч. 1,2 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права.

За змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенція) кожному гарантується право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При розгляді справ національні суди України застосовують положення Конвенції та практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) як джерело права, що передбачено статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Відповідно до положень ч. 1,2,4 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 цього Кодексу визначено зміст права власності, який полягає у тому, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

За загальним правилом судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне право власності, набуте раніше на законних підставах, у випадках, коли це право не визнається, заперечується або оспорюється.

Аналогічний за змістом висновок викладено і в постанові Касаційного Господарського Суду у складі Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 904/8186/17.

Одним із способів захисту права власності є пред`явлення позову в порядку ст. 392 ЦК України, відповідно до якої, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Цей позов є речово-правовим способом захисту права власності, який застосовуються у разі відсутності між позивачем та відповідачем зобов`язально - правових відносин та має стосуватися індивідуально визначеної речі.

Оскільки за змістом ст. 392 ЦК України підставами для застосування цього способу захисту є оспорювання або невизнання права власності іншою особою, така особа і має бути відповідачем у разі звернення власника до суду.

У постанові Верховного Суду від 15.08.2019 у справі № 905/2122/18 наведено такі правові висновки:

"Отже, цей спір про скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно має розглядатись як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване аналогічне право щодо того ж нерухомого майна. Належним відповідачем у такому спорі є особа, речове право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Участь у такому спорі реєстратора як співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушенні своїх прав) не змінює приватноправового характеру спору".

Звертаючись 04 червня 2019 року до суду першої інстанції із позовом про визнання права власності в порядку ст. 392 ЦК України на 1/5 частину нежитлової будівлі А, а, а1, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 визначив відповідачем у цій справі Територіальну громаду м. Бердянська в особі Азовського старостинського округу.

Як вбачається із інформаційної довідки № 281083994 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 25.10.2021, яка долучена ОСОБА_1 до апеляційної скарги, право власності на спірне нерухоме майно в цілому (1/1 частка) зареєстровано за ОСОБА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 206, дата та час державної реєстрації 05.03.2019, 11:41:55.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній на момент реєстрації) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) це - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Як передбачено ч. 1,2 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Отже, на час пред`явлення позивачем ОСОБА_2 вказаного позову до суду першої інстанції, щодо визнання за ним права власності на 1/5 частину спірного нерухомого майна, власником цього майна у встановленому законом порядку вже було зареєстровано на ОСОБА_1 .

Хоча, ОСОБА_2 і зазначав, як підставу позову, неможливість проведення за ним державної реєстрації права власності на нерухоме майно, що було підтверджено відповідним листом державного реєстратора від 25 січня 2019 року, проте пред`явлення такого позову в порядку ст. 392 ЦК України після проведення державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 слід розглядати як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване аналогічне право щодо того ж нерухомого майна.

Оскільки відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес, тому належним відповідачем у вказаній справі повинна мала бути особа, за якою зареєстровано право власності на таке спірне майно, у цьому випадку - ОСОБА_1 .

У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з положеннями ст. 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.

Слід зазначити, що належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права.

Відтак, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати по пред`явленому позову при наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

На позивачеві лежить обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок.

Законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач.

Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих осіб, що не повинні відповідати за позовом, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згоден, але й просить про заміну неналежного відповідача належним.

З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи.

Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Як зазначалось вище, відповідачем у вказаній справі є Територіальна громада міста Бердянська в особі Азовського старостинського округу, що, як вбачається із вищенаведеного, не є належним відповідачем у цій справі. Під час розгляду справи, в тому числі, під час підготовчого провадження, позивачем ОСОБА_2 не заявлялось клопотання про заміну неналежного відповідача належним.

Відповідно до ч. 5 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Умови та підстави безпосереднього доступу посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, судів, органів внутрішніх справ, органів прокуратури, органів Служби безпеки, Національної поліції, Національного антикорупційного бюро, Національного агентства з питань запобігання корупції, Національного банку, адвокатів, нотаріусів (далі - користувачі) до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) визначено відповідним Порядком затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 24 грудня 2014 р. № 722.

Як передбачено вказаним Порядком, інформація з Державного реєстру прав в електронній формі надається через офіційний веб-сайт Мін`юсту.

Інформація з Державного реєстру прав містить актуальні на дату та час її надання відомості про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, наявні в цьому Реєстрі, а також у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державному реєстрі іпотек (далі - реєстри), або відомості про відсутність зареєстрованих речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (пункти 2,3 вказаної Постанови).

В даному випадку судом першої інстанції не було в повному обсязі перевірено доказами доводи позивача, не отримано актуальної інформації із Реєстру прав власності на нерухоме майно, щодо наявності зареєстрованих прав власності на спірне нерухоме майно у зв`язку з чим ухвалено помилкове заочне рішення про задоволення позову до неналежного відповідача.

Отже, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

За вказаних обставин, рішення суду першої інстанції відповідно до п. 4 ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючисьст.ст.374,375,381,382,383,384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника, адвоката Дон Віктора Олександровича задовольнити.

Заочне рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 05 серпня 2019 року, в цій справі скасувати та ухвалити нову постанову наступного змісту.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 до територіальної громади м. Бердянська в особі Азовського старостинського округу, третя особа: ОСОБА_3 про визнання права власності.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 грудня 2021 року.

Головуючий О.М.Кримська

Судді: А.В.Дашковська

І.В.Кочеткова