справа № 363/1552/21
головуючий у суді І інстанції Лукач О.П.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 грудня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Писаної Т.О.

суддів Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання Зиль Т.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 7 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про скасування рішення житлово-побутової комісії військової частини НОМЕР_1 та поновлення на квартирному обліку,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року адвокат Скрипко Євген Васильович в інтересах позивача ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаною вище позовною заявою у якій просив: скасувати рішення про зняття ОСОБА_1 з квартирного обліку житлово-побутової комісії військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, оформлене протоколом засідання цієї комісії №19 від 8 грудня 2020 року в частині підпункту 7.14 пункту 7; зобов`язати житлово-побутову комісію військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України поновити ОСОБА_1 на квартирному обліку з 15 серпня 2006 року та внести його у списки відповідно до його порядкового номеру.

В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що в період з 17 липня 2000 року по 4 липня 2006 року старший лейтенант, офіцер бойової групи загону спеціального призначення та боротьби з тероризмом ОСОБА_2 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 ВВ МВС України. 15 серпня 2006 року позивач був зарахований на квартирний облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов. Згідно з витягом із наказу командувача ВВ Міністерства ВС України від 4 червня 2007 року №32 старшого лейтенанта ОСОБА_1 було звільнено з військової служби по пункту 63 «В» (захворювання пов`язане з проходженням військової служби, що передбачає залишення на квартирному обліку). Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 ВВ МВС України від 6 червня 2007 року №106 позивача було виключено із списків особового складу частини. ОСОБА_1 кожного року у телефонному режимі оновлював інформацію стосовно свого перебування в черзі на отримання житла. У 2021 році позивач у телефонному режимі отримав інформацію про те, що його знято з черги, оскільки він не перереєструвався за юридичною адресою військової частини. Про необхідність перереєструватись за новою адресою позивачу не було відомо, з часу взяття на квартирний облік жодного разу не змінювалась реєстрація місця проживання.
З метою отримання офіційної відповіді військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України було надіслано адвокатський запит з проханням надати інформацію стосовно порядкового номера позивача в черзі на отримання житла.
У відповідь на запит було отримано лист від 22 березня 2021 року за №1/27/12-4-532-С-6-А3, відповідно до якого позивач не перереєструвався за юридичною адресою військової частини НОМЕР_1 , що не є можливим для подальшого перебування на квартирному обліку при частині. Також у листі повідомлялося, що позивач станом на 1 липня 2020 року перебував у списках військовослужбовців та службовців військової частини НОМЕР_1 , узятих на квартирний облік для одержання житлової площі під порядковим номером 55, йому також надсилалося повідомлення за №1/27-1933 від 9 грудня 2020 року про необхідність перереєструватися за юридичною адресою військової частини НОМЕР_1 .
Відповідно до підпункту 7.14 пункту 7 протоколу №19 від8 грудня 2020 року засідання житлово-побутової комісії військової частини НОМЕР_1 позивача було знято з квартирного обліку. Згідно листа військової частини НОМЕР_1 від 9 грудня2021 року за №1/27/933 позивача попереджають, що для подальшого перебування на квартирному обліку він має до 24 грудня 2020 року перереєструватися за юридичною адресою військової частини, якщо він цього не зробить, то у подальшому буде знятий з квартирного обліку, але витягом з протоколу №19 засідання ЖПК військової частини НОМЕР_1 станом на 8 грудня 2020 року позивач був знятий з квартирного обліку. Дана обставина свідчить про відсутність належного повідомлення позивача про необхідність перереєструватись за новою адресою.

Зазначав, що позивач не підпадає під жоден із випадків перелічений в пункті 26 Правил, який би давав підстави ЖПК зняти його з квартирного обліку, тому ЖПК і застосувало відносно нього не передбачені законом підстави для зняття з квартирного обліку, що призвело до порушення його права на поліпшення житлових умов. Позивач не був забезпечений житлом та не отримав компенсацію замість нього. Реєстрацію місця проживання не змінював з часу взяття на квартирний облік, житлового приміщення на праві приватної власності не мав і не має на даний час, проте його було безпідставно, всупереч передбаченим законами України нормам знято з квартирного обліку. Вказане рішення порушує право позивача на житло, адже позбавляє його можливості отримати житло або грошову компенсацію замість нього.
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 7 вересня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про скасування рішення житлово-побутової комісії військової частини НОМЕР_1 та поновлення на квартирному обліку задоволено.
Скасовано рішення про зняття ОСОБА_1 з квартирного обліку житлово-побутової комісії військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, оформлене протоколом засідання цієї комісії № 19 від 8 грудня 2020 року, в частині підпункту 7.14 пункту 7.
Зобов`язано житлово-побутову комісію військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України поновити ОСОБА_1 на квартирному обліку з 15 серпня 2006 року та внести його у списки відповідно до його порядкового номеру.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 908 гривень.
Не погоджуючись із указаним рішенням представник Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України підполковник юстиції Онікійчук О.С. звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволення позовних вимог.
В обґрунтування доводів апеляційної скаргу вказує, що справу розглянуто з порушенням предметної та суб`єктної юрисдикції, оскільки указаний спір має розглядатися у порядку адміністративної юрисдикції.
У доводах апеляційної скарги відповідач також не погоджується із висновками суду першої інстанції щодо суті заявлених вимог. Вважає, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні залишено без уваги та не дотримано вимог приписів статей 263, 264, 265 ЦПК, що виявилося в порушенні принципу законності та обґрунтованості судового рішення (не зазначено мотивів застосування деяких норм права, що не регулюють спірних правовідносин, але які застосував суд, а також не зазначено мотивів незастосування норм права, на які посилався відповідач, які регулюють спірні правовідносини), що призвело до ухвалення оскаржуваного рішення всупереч існуючим засадам верховенства права, нормам, які установлені Законом України «Про Національну гвардію України», Положення №1153/2008, Інструкцією з організації забезпечення, надання військовослужбовцям Національної гвардії України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України від 28 липня 2007 року № 278), а тому, як наслідок, оскаржуване рішення було ухвалено судом першої інстанції із суттєвим порушенням норм матеріального права та недотриманням норм процесуального права.
Зазначає, що судом першої інстанції не було взято до уваги заперечення, наведені у відзиві на позовну заяву та в усному поясненні військової частини НОМЕР_1 НГУ щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими військова частина НОМЕР_1 НГУ не погоджувалася, з посиланням на відповідні докази та норми права, а також обґрунтування обставин та правових підстав видання житлово-побутовою комісією відповідача оскаржуваного позивачем рішення.
Крім того судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення було порушено норми матеріального права і, як наслідок, відбулося неправильне тлумачення і не дослідження таких понять, як «військовослужбовець внутрішніх військ MBС України, далі - Національної гвардії України» та «особа, звільнена з військової служби із Національної гвардії України», а також повністю не враховано той факт, що позивач, як колишній військовослужбовець не має права рахуватися (перебувати) в Національній гвардії України на обліку громадян як таких, що потребують поліпшення житлових умов (квартирному обліку), чим грубо порушено вимоги положень Інструкції № 278.
Зазначає, що в оскаржуваному рішенні судом першої інстанції неправильно застосовано, порушено та не враховано норми матеріального права з урахуванням встановлених обставин у справі, зокрема:

неправильно застосовано положенняЖитлового кодексу Української PCP, постанови Ради Міністрів Української PCP і Української Республіканської ради професійних спілок від 11 грудня 1984 року № 470 «Про затвердження Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській PCP», постанови Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081 «Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями», Інструкції № 278 у частині щодо ведення (зарахування та/або зняття) квартирного обліку військовослужбовців та осіб, звільнених з військової служби, порядку забезпечення житловими приміщеннями для постійного проживання, а також повністю не досліджено відповідні правила обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов з числа військовослужбовців, звільнених з військової служби із Національної гвардії України;

не звернуто уваги на вимоги статті 1, частин першої та третьої статті 1 Закону України «Про Національну гвардію України»;

неправильно застосовано положення статті 40 Житлового кодексу Української PCP, підпунктів третього, п`ятого пункту 26 та пунктів 27, 28 Правил обліку громадян, як потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській PCP, затверджених постановою Ради Міністрів Української PCP Української Республіканської ради професійних спілок від 11 грудня 1984 року № 470, тобто, не враховано, що громадяни знімаються з квартирного обліку у випадках припинення трудових відносин з підприємством, установою, організацією, особи, яка перебуває на обліку за місцем роботи та через неправомірні дії службових осіб при вирішенні питання про взяття на облік, а також, що громадяни виключаються із списків осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень, якщо вони були необґрунтовано включені до цих списків або втратили вказане право;

неправильно застосовано вимоги пунктів 1.1-1.6, 3.1-3.21, 4.1-4.11 глав 1, 3, 4 Інструкції № 278, згідно з якими для перебування на квартирному обліку при відповідній військовій частині в Національній гвардії України необхідно проходити військову службу в Національній гвардії України, потребувати поліпшення житлових умов, мати місце реєстрації проживання за місцем проходження служби, що є передумовою для зарахування на квартирний облік, який є єдиною підставою для забезпечення житлом для постійного проживання військовослужбовця та членів його сім`ї, або особу, звільнену з військової служби, тобто, згідно з пунктом 1.1 глави 1 Інструкції № 278 житлові приміщення надавалися та надаються виключно військовослужбовцям Національної гвардії України, що перебувають на квартирному обліку, згідно з чергою, яка визначається часом узяття на облік або занесенням до списків на пільгове одержання житлової площі, а також розподіл житлової площі проводиться житлово-побутовою комісією військової частини серед військовослужбовців, які перебувають на квартирному обліку;

не враховано та належним чином не досліджено, що «Інструкція про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями», затверджена наказом Міністра оборони України від 30 листопада 2011 року №737 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 10 січня 2012 року за №24/20337, на яку в своєму рішенні посилається суд, є такою, що не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки позивач ніколи не проходив службу у збройних силах України, відтак посилання суду в тому числі на «Положення про порядок забезпечення жилою площею у Збройних Силах України», затверджене наказом Міністерства оборони України від 3 лютого 1995 року №20 - є хибним та неправомірним за своєю правовою природою.

18 листопада 2021 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Скрипко Є.В., в якому представник просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Не погоджується із доводами апеляційної скарги щодо підсудності даної справи адміністративному суду. Вказує, що відповідач безпідставно посилається на постановуВерховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі №712/5476/19, оскільки спірні відносини у вказаній справі не є тотожними спірним відносинам, що мають місце між позивачем та скаржником. У вищезазначеній постанові мова йде про спори щодо оскарження відмови у забезпеченні жилим приміщенням, призначенні грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для деяких категорій осіб, які брали участь у бойових діях на території інших держав, а також членів їх сімей і про зобов`язання надати такі приміщення чи компенсацію, проходження публічної (військової) служби, у зв`язку з якою держава передбачила відповідні соціальні гарантії (пільги).

В даному випадку предметом спору є поновлення на квартирному обліку, а тому до цих правовідносин застосовуються засоби захисту прав, передбачені нормами цивільного законодавства. Даний випадок знаходить своє підтвердження та кореспондується з постановою Верховного Суду від 11 вересня 2020 року у справі №608/687/19.
Не погоджується з аргументом скаржника про те, що під час винесення рішення судом першої інстанції не враховано ту обставину, що позивач не має права рахуватися (перебувати) в Національній гвардії України на обліку громадян як таких, що потребують поліпшення житлових умов. Зазначає, що суд першої інстанції об`єктивно дослідив всі обставини справи та долучені сторонами докази і дійшов до ґрунтовного висновку, що оскільки позивач не був забезпечений житлом, не отримав компенсацію, реєстрація місця проживання позивача не змінювалась з часу взяття на квартирний облік, житлового приміщення на праві приватної власності він як не мав так і не має на даний час, то його було безпідставно, всупереч передбаченим законами України нормам знято з квартирного обліку.

Представники відповідача Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України адвокати Слободяник С.Д. та Омікійчук О.С. у судовому засіданні просили задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Войнаровський О.В. просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частинами першою та четвертою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо порушення предметної та суб`єктної юрисдикції колегія апеляційного суду визнала їх безпідставними з урахуванням наступного.

Відповідач в обгрунтування підстав для розгляду цього спору у порядку адміністративної юрисдикції керувався тим, що на справи у публічно-правових спорах, зокрема з приводу проходження публічної служби (пункт 2 частини першої статті 19 КАС України) поширюється юрисдикція адміністративних судів, оскільки за змістом пункту 17 частини першої статті 4 КАС України військова служба належить до служби публічної. Також зазначав, що спори щодо оскарження відмови у забезпеченні жилим приміщенням, призначені грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для деяких категорій осіб, які брали участь у бойових діях на території інших держав, а також членів їх сімей і про зобов`язання надати такі приміщення чи компенсацію, стосуються проходження публічної (військової) служби, у зв`язку з якою держава передбачила відповідні соціальні гарантії (пільги). У підтвердження своєї позиції сторона відповідача керується постановою Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 712/5476/19 (провадження №14-62цс20).

Так, дійсно, у пункті 41 наведеної постанови Велика Палата Верховного Суду (далі -ВП ВС) для забезпечення єдності судової практики щодо визначення юрисдикції суду з розгляду спорів про оскарження відмови у забезпеченні жилим приміщенням або у призначенні грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для деяких категорій осіб, які брали участь у бойових діях на території інших держав, а також членів їх сімей і про зобов`язання надати такі приміщення чи компенсацію відступила від висновку, сформульованого у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 806/104/16, щодо необхідності розгляду таких спорів за правилами цивільного судочинства. Означені спори ВП ВС визнала такими, що належать до юрисдикції адміністративних судів, оскільки стосуються проходження публічної (військової) служби, у зв`язку з якою держава передбачила відповідні соціальні гарантії (пільги), а також призначення та надання таких гарантій (пільг).

Проте, у цій же постанові у пункті 42 ВП ВС дійшла висновку, що немає підстав для відступу від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, сформульованого у постанові від 10 червня 2019 року у справі №135/617/17. Крім того, визнала, що відсутні підстави для відступу від висновків ВП ВС, викладених у постановах від 13 березня 2019 року у справах №688/2940/16-ц і № 695/500/17, від 3 квітня 2019 року у справі № 826/11308/18, від 20 червня 2018 року у справі №200/18858/16-ц, від 3 жовтня 2018 року у справах № 369/1228/17-ц та № 757/37024/15-а, від 7 листопада 2018 року у справі № 358/460/16-ц, від 3 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц, від 11 березня 2020 року у справі № 360/148/19, про які згадав в ухвалі від 1 квітня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду. У зазначених справах були відмінні від справи №712/5476/19 обставини, що впливають на застосування норм права, зокрема відмінний предмет спору.

Зокрема у постанові ВП ВС від 13 березня 2019 року у справі №688/2940/16-ц Верховним Судом застережено, що у порядку цивільного судочинства розглядаються спори щодо права особи на житло (приватизація житла, взяття на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, або зняття з такого обліку, надання житла, користування жилим приміщенням у будинку державного чи приватного жилого фонду, житлово-будівельних кооперативів, у гуртожитках, встановлення автономного опалення у приміщенні державного житлового фонду, зняття з реєстраційного обліку місця проживання за наявності спору, зобов`язання органу влади чи органу місцевого самоврядування здійснити необхідні дії щодо утримання у належному стані житлового будинку, виселення, а також спори щодо забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків тощо). Такі спори є житловими (цивільними), незалежно від участі у справі суб`єкта владних повноважень як відповідача.

Усталеність судової практики щодо розгляду спорів про поновлення на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, за участі військовослужбовців та військової частини у порядку цивільного судочинства підтверджено в постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 565/618/18 (провадження №61-45198св18), від 27 листопада 2019 року у справі №757/25163/16 (провадження №61-18357св19), від 02 червня 2021 року у справі №565/2353/18-ц (провадження №61-9182св19), від 26 квітня 2021 у справі №760/34212/19 (провадження №61-19181св20).

Ураховуючи наведене, судом першої інстанції правомірно розглянуто спір у порядку цивільної юрисдикції, оскільки у цьому спорі предметом є поновлення на квартирному обліку.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо висновків суду першої інстанції по суті спору, колегія апеляційного суду також не встановила підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог.

Колегія суддів в повній мірі погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно із витягом із наказу командувача внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України, старший лейтенант ОСОБА_1 перебував на військовій службі у Збройних Силах України з 17 липня 2000 року по 4 червня 2007 року.

Згідно з витягом із розпорядження №1438 від 11 грудня 2007 року ОСОБА_3 взятий на квартирний облік спільним рішенням командування та житлово-побутової комісії Головного управління внутрішніх військ МВС України від 16 листопада 2007 року №8. Позивач зареєстрований у гуртожитку по АДРЕСА_1 з 2006 року.

Відповідно до витягу із наказу командувача внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України від 4 червня 2007 року № 32 (по особовому складу) у відповідності до вимог Положення «Про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками і мічманами» Збройних Сил України звільнено з військової служби відповідно до пункту «В» (за станом здоров`я) у запас Збройних Сил України старшого лейтенанта ОСОБА_1 офіцера бойової групи (парашутно-десантної) загону спеціального призначення та боротьби з тероризмом військової частини НОМЕР_1 . Підлягає направленню на військовий облік в Ірпінський МВК Київської області.

Також, згідно із витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 ВВ МВС України від 6 червня 2007 року №106 (по стройовій частині) виключено із списків особового складу частини та усіх видів забезпечення старшого лейтенанта ОСОБА_1 офіцера бойової групи (парашутно-десантної) загону спеціального призначення та боротьби з тероризмом, звільненого з військової служби наказом командувача внутрішніх військ МВС України від 4 червня 2007 року №32 о/с у запас Збройних Сил України згідно з пунктом 63 «В» (за станом здоров`я) «Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками і мічманами Збройних Сил України». Направлено на військовий облік в Ірпінський МВК Київської області з 6 червня 2007 року.

Як убачається із підпункту 7.14 витягу з протоколу №19 засідання житлово-побутової комісії військової частини НОМЕР_1 від 8 грудня 2020 року ОСОБА_1 виключено з квартирного обліку з підстав не оновлення ним квартирної справи з 2008 року. Про зняття з квартирного обліку даного військовослужбовця запасу мали повідомити у 15-денний термін.

Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_4 отримав вказане рішення.

З отриманої відповіді на адвокатський запит про надсилання інформації від 22 березня 2021 року, убачається, що ОСОБА_1 не перереєструвався за юридичною адресою військової частини НОМЕР_1 , що не є можливим для подальшого перебування на квартирному обліку при частині. Станом на 1 липня 2020 року перебував у списках військовослужбовців та службовців військової частини НОМЕР_1 , узятих на квартирний облік для одержання житлової площі під порядковим номером 55. Відповідно до пункту 3.14 «Інструкції…» №278 від 28 липня 2007 року, а саме: щороку у військових частинах, де самостійно провадиться квартирний облік у період з 1 жовтня до 31 грудня, проводиться планова інвентаризація квартирних облікових справ, в ході якої було виявлено, що ОСОБА_1 не оновлює свою облікову справу з 2008 року. Також, йому надсилалося повідомлення за № 1/27-1933 від 9 грудня 2020 року про необхідність перереєструватися за юридичною адресою військової частини. Повідомлено, що його знято з квартирного обліку при військовій частині НОМЕР_1 , відповідно до підпункту 7.14 пункту 7 протоколу №19 від 8 грудня 2020 року засіданням житлово-побутової комісії військової частини НОМЕР_1 .

Як убачається з листа військової частини НОМЕР_1 від 9 грудня 2020 року, яке було відправлено на адресу позивача, командування військової частини НОМЕР_1 повідомило, що він зобов`язаний перереєструватися за юридичною адресою військової частини НОМЕР_1 : АДРЕСА_2 , для можливості подальшого перебування на квартирному обліку при частині до 24 грудня 2020 року. Також повідомлено, що в іншому випадку його буде знято з квартирного обліку при військовій частині НОМЕР_1 .

Звертаючись до суду із позовною заявою, представник позивача стверджував, що ОСОБА_3 не отримував будь-яких повідомлень та рішень від відповідача. Листом від

9 грудня 2021 року ОСОБА_3 повідомлено про необхідність зареєструватися за новою адресою військової частини до 24 грудня 2020 року, проте 8 грудня 2020 року його було знято з квартирного обліку за неіснуючих підстав.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У статті 47 Конституції Українивизначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Держава гарантує забезпечення військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених ЖК Української РСР та іншими нормативно-правовими актами (стаття 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей").

Отже, позбавлення гарантованого Конституцією України та спеціальним Законом права на отримання житла може відбуватися виключно на законних підставах.

Згідно з частинами першою, четвертою статтею 43 ЖКУкраїнської РСР громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості.

Порядок обліку військовослужбовців Національної гвардії України, потребуючих поліпшення житлових умов, врегульовано ЖК Української РСР, Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями (далі - Порядок), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081, та Інструкцією організації забезпечення, надання військовослужбовцям Національної гвардії України та членам їх сімей житлових приміщень (далі - Інструкція), затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України від 28 липня 2007 року № 278.

У пункті 9 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що військовослужбовці, що перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, при звільненні з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку із скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі залишаються на цьому обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду або за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, а в разі її розформування - у військових комісаріатах і квартирно-експлуатаційних частинах районів та користуються правом позачергового одержання житла.

Аналогічні положення містяться й у пункті 29 Порядку та пункті 3.21 Інструкції.

Вказане свідчить, що позивач повинен залишатися на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, до одержання житла з державного житлового фонду або за його бажанням грошової компенсації за належне йому для отримання жиле приміщення.

Пунктом 30 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями передбачено, що військовослужбовці знімаються з обліку у разі: поліпшення житлових умов, внаслідок чого відпала потреба в наданні житла; засудження військовослужбовця до позбавлення волі на строк понад шість місяців, крім умовного засудження; звільнення з військової служби за службовою невідповідністю, у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем; подання відомостей, що не відповідають дійсності, але стали підставою для зарахування на облік; в інших випадках, передбачених законодавством.

При цьому вказаний пункт Порядку не містить вичерпних підстав для зняття військовослужбовця з обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, оскільки передбачає можливість зняття особи з обліку й в інших передбачених законодавством випадках.

Зокрема, такі підстави визначено у ст. 40 Житлового Кодексу Української РСР, відповідно до якої громадяни перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до одержання житлового приміщення, за винятком випадків, передбачених частиною другої цієї статті.

Громадяни знімаються з обліку потребуючих поліпшення житлових умов у випадках:
1) поліпшення житлових умов, внаслідок якого відпали підстави для надання іншого жилого приміщення;
1-1) одноразового одержання за їх бажанням від органів державної влади або органів місцевого самоврядування грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення у встановленому порядку;
2) виїзду на постійне місце проживання до іншого населеного пункту;
3) припинення трудових відносин з підприємством, установою, організацією особи, яка перебуває на обліку за місцем роботи, крім випадків, передбачених законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР;
4) засудження до позбавлення волі на строк понад шість місяців, заслання або вислання;
5) подання відомостей, що не відповідають дійсності, які стали підставою для взяття на облік, або неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про взяття на облік.
Про зняття з обліку потребуючих поліпшення житлових умов громадяни повідомляються у письмовій формі з зазначенням підстав зняття з обліку.

Вказаний висновок щодо застосування статті 40 ЖКУкраїнської РСР викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 червня 2018 рок у справі № 676/1650/16-ц (провадження № 61-11369св18).

Згідно з частиною четвертою статті 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія апеляційного суду не може визнати обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було враховано: що громадяни знімаються з квартирного обліку у випадках припинення трудових відносин з підприємством, установою, організацією, особи, яка перебуває на обліку за місцем роботи та через неправомірні дії службових осіб при вирішенні питання про взяття на облік, а також, що громадяни виключаються із списків осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень, якщо вони були необґрунтовано включені до цих списків або втратили вказане право; що згідно з пунктами 1.1-1.6, 3.1-3.21, 4.1-4.11 глав 1, 3, 4 Інструкції № 278 для перебування на квартирному обліку при відповідній військовій частині в Національній гвардії України необхідно проходити військову службу в Національній гвардії України, потребувати поліпшення житлових умов, мати місце реєстрації проживання за місцем проходження служби, що є передумовою для зарахування на квартирний облік, який є єдиною підставою для забезпечення житлом для постійного проживання військовослужбовця та членів його сім`ї, або особу, звільнену з військової служби; тобто, відповідні права можуть надаватися виключно військовослужбовцям Національної гвардії України, що перебувають на квартирному обліку, оскільки жодна із наведених підстав взагалі не була зазначена як підстава для зняття з обліку позивача.

Як убачається із матеріалів справи, а саме із витягу із протоколу №19 засідання житлово-побутової комісії військової частини НОМЕР_1 від 08 грудня 2020 року та наданої на адвокатський запит інформації від 22 березня 2021 року, позивача знято з обліку з тих підстав, що він не оновлював свою облікову справу з 2008 року з посиланням на пункт 3.14 Інструкції №278.

Так, із змісту наведеного пункту 3.14 Інструкції №278 вбачається, що щороку у військових частинах, де самостійно провадиться квартирний облік, у період з 1 жовтня до 31 грудня відбувається перереєстрація осіб, які перебувають на квартирному обліку, в ході якої перевіряються їх облікові дані. Виявлені зміни вносяться в облікові справи військовослужбовців.

При цьому ні у письмових поясненнях ні на запитання колегії суддів сторона відповідача не надала пояснень, яким чином виконання наведеного положення Інструкції стосується безпосередньо позивача. Зокрема, яким чином саме позивач одноособово міг виконати указану вимогу.

Судом першої інстанції також встановлено та не спростовано доводами апеляційної скарги, що станом на 2016 рік місцезнаходження військової частини НОМЕР_1 НГУ є АДРЕСА_2 , проте відповідачем не надано доказів за період з 2016 по 2020 рік про повідомлення ОСОБА_3 щодо необхідності перереєструватися за новою адресою військової частини. Лише 9 грудня 2020 року на адресу позивача було надіслано лист про необхідність перереєструватися за новою адресою військової частини у строк до 24 грудня 2020 року, при цьому, засіданням житлово-побутової комісії військової частини НОМЕР_1 , яке відбулося напередодні, а саме 8 грудня 2020 року ОСОБА_1 було знято з квартирного обліку з підстав, які не передбачені чинним законодавством України.

Таким чином суд першої інстанції встановивши, що підстави для виключення позивача з квартирного обліку не були доведені, обґрунтовано задовольнив позов.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України залишити без задоволення.
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 7 вересня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба