Справа № 755/279/20 Головуючий 1 інстанція- Трусова Т.О.
Провадження № 22-ц/824/2949/2021 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

25 лютого 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м.Києва від 07 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права на недоторканість житла та іншого володіння особи, визнання права порушеним та заборону порушення права,-

в с т а н о в и в:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувсядо суду із вказаним позовом,який мотивував тим, що 12 грудня 2014 року без його згоди і дозволу як володільця приміщень частини садового будинку АДРЕСА_1 та у його відсутність, без відповідного судового рішення про примусове входження до приватних приміщень, судовими експертами КНДІСЕ ОСОБА_2 та ОСОБА_3 здійснено незаконне входження і огляд належних йому приміщень частин садового будинку АДРЕСА_1 під час проведення судової будівельно-технічної експертизи за цією адресою. Огляд здійснений за участю дільничного інспектора міліції Дарницького РУ міліції в м.Києві ОСОБА_4 , який здійснював охорону громадського порядку та осіб, які вчиняли протиправні дії в цьому будинку, тобто забезпечував їх безперешкодне проникнення до приміщень частини будинку під час відсутності їх законного володільця.

Вказував, що йому належать права володіння і користування вказаним садовим будинком АДРЕСА_1 , в тому числі в порядку спадкування після смерті батька, однак він не має змоги отримати свідоцтво про право на спадщину до знаття арешту з нерухомого майна Дарницьким районним судом м.Києва.

Факт входження і огляду без дозволу володільця приміщень садового будинку № АДРЕСА_1 зафіксовано у висновку експертів КНДІСЕ ОСОБА_2 та ОСОБА_3. № 5899/5900/14-42 від 18 лютого 2015 року, а участь інших осіб, зокрема громадян ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 в огляді експертами належних йому приміщень підтверджується особистим листом (звітом) ОСОБА_5 до Дарницького районного суду м.Києва від 15 грудня 2014 року. Цей же факт підтверджується лисом начальника Дарницького УП в м.Києві за № 47/43-із від 12 жовтня 2015 року. Звукозапис судового засідання Дарницького районного суду м.Києва від 08 квітня 2016 року у цивільній справі № 753/17184/13-ц під час допиту свідків

- 2 -

та експертів КНДІСЕ підтверджує факт порушення останніми його права на недоторканність житла та іншого володіння та містить покази свідків у судовому засіданні про факт входження відповідачів і огляду приміщень під час проведення судово-будівельної експертизи приміщень 12 грудня 2014 року. Ці ж обстаивни пдтверджуються листом начальника відділення СВ Дарницького РУ ГУМВС України в м.Києві від 06 листопада 2015 року та листом начальника СВ Дарницького управління поліції в м.Києві від 12 лютого 2016 року про те, що слідчими Дарницького управління поліції в м.Києві встановлено факт вчинення правопорушення, що має ознаки злочину за ст.162 КК України, а саме: «було встановлено, що 12 грудня 2014 року за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та судові експерти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 самоправно здійснили огляд приміщень частин садового будинку, які належать ОСОБА_1 ».

Вважає, що відповідачами було порушено його право на недоторканність житла та іншого володіння, оскільки не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду. Зміст цього права випливає із ст.30 Конституції України, ст.8, 12 Загальної декларації прав людини, ст.17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.311 ЦК України, згідно яких ніхто не вправі проникати до житла чи іншого володіння особи, проводити в них огляд чи обшук інакше як за згодою цієї особи або за вмотивованим рішенням суду, крім випадків, передбачених законом.

Посилаючись на те, що відповідачі не визнають права позивача на недоторканість житла та іншого володіння в садовом будинку АДРЕСА_1 , просив визнати наявним у нього такого особистого немайнового права, як право на недоторканність житла та іншого володіння, а саме права на недоторканність житлових та нежитлових приміщень садового будинку АДРЕСА_1 , які належали за правовстановлюючими документами ОСОБА_8 , та які успадковані ним після смерті батька як спадкоємцем за законом відповідно до статті 1268 ЦК України; визнати порушеним його право на недоторканність житла та іншого володіння, що знаходилось в садовому будинку АДРЕСА_1 , з боку судових експертів КНДІСЕ ОСОБА_2 та ОСОБА_3 12 грудня 2014 року під час проведення ними огляду приміщень цього будинку в процесі здійснення ними судово-будівельної експертизи та заборонити на майбутнє судовим експертам КНДІСЕ ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також будь-яким іншим особам порушувати його право на недоторканність житла та іншого володіння (зобов`язати не порушувати особисте немайнове право позивача), яке гарантовано Загальною декларацією прав людини, Міжнародною конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, та яке йому належить в цьому будинку, а саме входити в приміщення, що йому нележать, без його дозволу або без спеціально отриманого судового рішення про примусове входження до приміщень громадян відповідно до вимог закону (ст.30 Конституції України, ст.311 ЦК України, ст.13 КПК України). Судові витрати покласти на відповдіачів.

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 07 вересня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким позов задоволити у повному обсязі, посилаючись на неповне та невірне встановлення судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права.

- 3 -

Скарга мотивована тим, що рішення не відповідає положенням ч.ч.1 та 5 ст.263 ЦПК України, зокрема судом невірно встановлені правовідносини, що є предметом спору, судом не встановлено фактичні обставини справи та відсутня оцінка доказів, наданих ним на підтвердження обставин справи. Суд не врахував, що спірні правовідносини стосуються його цивільних прав і мають вирішуватися в межах цивільного, а не кримінального судочинства. Висновки суду про недоведеність порушення його прав є помилковими, оскільки суд не дав відповіді на питання чи мало місце входження і огляд експертами належних йому приміщень у садовому будинку АДРЕСА_1 без його дозволу і згоди та чи призвело це до порушення його особистих немайнових прав, а мотивувальна частина не містить мотивів прийняття рішення та оцінки наданих ним доказів, які доводять факт порушення його прав з боку відповідачів. Висновки суду про відсутність способу захисту порушеного права на недоторканість житла є невірними та суперечать ч.2 ст.6 ЦК України, а його прохання встановити факт порушення не суперечить способам захисту порушеного права. Висновки суду про неможливість захисту права на майбутнє є помилковими і суперечать закону та змісту його вимог. Суд не застосував ч.2 ст.5 ЦПК України щодо можливості вжиття судом способу захисту, який не суперечить закону. Суд немотивовано відмовився від застосування практики Європейського суду як джерела права і невірно застосувавв Декларацію з прав людини та Конвенцію про захист прав людини основоположних свобод, що є порушенням ч. 4 ст. 10 ЦПК України та міжнародних зобов`язань, які взяла на себе держава Україна, підписавши вищезазначені міжнародні договори.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали відзив на апеляційну скаргу, де вказали, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

В суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити та скасувати рішення Дніпровського районного суду м.Києва як незаконне.

Відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується підтвердженням про направлення на їх електронну адресу судових повісток згідно ч.6 ст.128 ЦПК України, до суду не з`явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом встановлено, що із 2013 року в провадженні Дарницького районного суду

- 4 -

м.Києва перебувала цивільна справа № 753/17184/13-ц за позовом ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до ОСОБА_8 , ОСОБА_1 про зобов`язання не чинити перешкод у користуванні майном, визнання права сервітуту, зобов`язання вчинити дії та відшкодування матеріальної і моральної шкоди.

Позивачі просили стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 витрати на усунення недоліків майна (майнову шкоду) з урахуванням інфляційних втрат у розмірі 865450,23 грн., зобов`язати ОСОБА_1 не чинити позивачам перешкод у користуванні нежитловими приміщеннями, які призначені для забезпечення потреб усіх співвласників (допоміжні приміщення) будинку АДРЕСА_1 , та визнати за позивачами право постійного безоплатного користування (сервітут) приміщеннями будинку, зокрема: 1/13,1 (сходи); 15/14,7 (сходи); 29/8,5 (сходи); 43/11,1 (сходи); 44/48,3 (підсобне); 45/12,8 (підсобне); 46/4,9 (сауна); 47/16,3 (підсобне); 48/2,8 (ванна); 49/1,7 (вбиральня); 50/74,0 (підсобне); 51/16,1 (котельня); 50/6,0 (сходи); 51/40,9 (підсобне); 52/8,0 (підсобне); 53/35,8 (підсобне).

У даній справі 15 квітня 2014 року суд постановив ухвалу про призначення судової будівельно-технічної експертизи з метою встановлення відповідності будинку АДРЕСА_1 , передбаченим законодавством якісним характеристикам (державним будівельним нормам), а якщо не відповідає, то яка вартість робіт з приведення будинку та належних позивачам квартир до відповідних якісних характеристик.

Проведення судової будівельно-технічної експертизи було доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз.

ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідач ОСОБА_8 помер, спадщину після його смерті прийняв син - позивач у даній справі ОСОБА_1 .

З висновку за судової будівельно-технічної експертизи № 5899/5900/14-12 від 18 лютого 2015 року, складеного експертами КНДІСЕ ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , вбачається, що 25 литопада 2014 року суду та сторонам по справі разом із супровідним листом направлене клопотання експертів з проханням бути присутніми під час проведення обстеження об`єкта дослідження, яке відбудеться 12 грудня 2014 року, узгодження організації прибуття з експертної установи комісії експертів, безперешкодного доступу експертів до об`єкта дослідження та умов їх праці.

12 грудня 2014 року експерти ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в присутності співвласників будинку ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , провели обстеження об`єкта дослідження, а саме квартир, власниками яких є ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а також правої частини цокольного поверху, приміщень сходових клітин та горища (мансардного поверху, який перебуває на стадії ремонту).

Згідно з даними висновку експертизи обстеження проводилось в присутності дільничного інспектора поліції Короля Я.В.

Вказані обстаивни підтверджуються наявними у справі доказами.

Відмовлючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, щовимоги позивача про визнання права порушеним суперечать визначеним способам захисту цивільних прав та інтересів, оскільки задоволення позову в цій частині жодним чином не захищає та не відновлює порушене право, тобто не відповідає завданням цивільного судочинства.

Також, суд керувався недоведеністю позовних вимог, а з огляду на недоведеність обставин, які свідчать про порушення права, є недоведеними та безпідставними і вимоги позову про заборону порушувати право.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

- 5 -

Однією із основних конституційних гарантій прав людини та громадянина є недоторканість житла, яка закріплена у ст.30 Конституції України і згідно якої не допускається проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду. У невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, можливий інший, встановлений законом, порядок проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду і обшуку.

Право особи на недоторканність житла закріплено і числених міжнародних документах з прав людини, зокрема, у ст.12 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст.17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року.

В тому числі таке право особи закріплено у ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства і згідно якої кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятковими випадками.

Гарантії права на недоторканість житла врегульовані ст.311 ЦК України, згідно якої житло фізичної особи є недоторканним. Проникнення до житла чи до іншого володіння фізичної особи, проведення в ньому огляду чи обшуку може відбутися лише за вмотивованим рішенням суду. У невідкладних випадках, пов`язаних із рятуванням життя людей та майна або з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, законом може бути встановлено інший порядок проникнення до житла чи до іншого володіння фізичної особи, проведення в них огляду та обшуку. Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Такі ж гарантії недоторканості житла знайшли закріплення у ст.ст.7,13 КПК України, за якими не допускається проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим судовим рішенням.

Отже, право на недоторканість житла є невід`ємним правом кожної особи, гарантованим цілим рядом нормативних документів і наявність такого права у позивача за законом не оспорюється відповідачами.

За таких обставин, з урахуванням того, що наявність у позивача права на недоторканість житла в тому числі недоторканість житла у садовому будинку АДРЕСА_1 , встановлена та гарантована йому діючим законодавством, в першу чергу Конституцією України, не оспорюється відповідачами, вимоги позивача про визнання наявним у нього цього права додатково в судовому порядку не ґрунтуються на законі і є безпідставними.

При цьому колегія суддів вважає, що підтвердження такого права у позивача, яке він має за законом, ще й шляхом ухвалення судового рішення не відповідає вимогам закону.

Це ж стосується вимог позивача про визнання його права на недоторканість житла порушеним з боку відповідачів, оскільки дані обставини, а саме порушено право позивача на недоторканість житла, чи не порушено взагалі не є способом захисту прав, передбаченим ст.16 ЦК України, а є обставинами, які мають бути встановлені судом за зверненням особи, яка звернулася до суду на захист свого права у передбачений законом спосіб.

Такий висновок узгоджується із положеннями п.4 ч.4 ст.265 ЦПК України, згідно якої суд має встановити чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких звернувся позивач.

Аналогічні роз`яснення містить п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», згідно якого оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені,

- 6 -

невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Також, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що вимоги позивача про визнання його права на недоторканість житла порушеним з боку відповідачів, суперечать визначеним законом способам захисту цивільних прав та інтересів, оскільки задоволення позову в цій частині жодним чином не захищає та не відновлює порушене право, тобто не відповідає завданням цивільного судочинства.

Згідно положень ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною першою ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений ст.16 ЦК України.

Відповідно до положень ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Водночас особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким, на свій розсуд, а цілком конкретним способом захисту свого порушеного права, який, як правило, визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини чи договором (п.5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц.

- 7 -

Поскільки обраний позивачем спосіб захисту свого права - визнання його права на недоторканість житла порушеним з боку відповідачів не передбачений ні ст.16 ЦК України, ні іншим законом чи договором, то підстави для задоволення позову відсутні.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 127/18934/18, де Велика Палата вказала, що заявлені позивачем позовні вимоги про встановлення порушення ст.13 Конвенції не є належним способом захисту, а фактично є підставами позову про стягнення моральної шкоди, що є предметом судового розгляду. Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлена позовна вимога взагалі не може бути використана для захисту будь-якого права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, така вимога не може розглядатися як спосіб захисту..

Водночас колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги щодо помилковості висновків суду про те, що належним доказом порушення права позивача на недоторканість житла може бути лише вирок суду, який набрав законної сили, проте такого доказу суду не надано.

Як вище вказувалося, питання про те чи порушено право позивача на недоторканість житла є обставинами, які підлягають встановленню у судовому засіданні. Відповідно до положень ст.76 ЦПК України ці обставини встановлюються за допомогою доказів, визначених у ч.2 ст.76 даної норми, а відтак встановлення цих обставин не може бути підтверджене виключно вироком суду, як помилково вважав суд.

Окрім того, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги про помилковість висновків суду щодонеможливості захисту права позивача на майбутнє щодо заборони експертам проникати до його житла.

Такі висновки суду суперечать ч.2 ст.386 ЦК України, згідно якої власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Тобто закон, прередбачає можливіть захисту прав власника майна на майбутнє.

В той же час колегія суддів вважає, що неправильність наведених вище висновків суду щодо підстав відмови у позові не призвела до неправильного вирішення спору.

Зокрема відсутність вироку не спростовує неправильності обраних позивачем способів захисту, а саме: визнання наявним у позивача права на недоторканість житла та визнання порушеним його права на недоторканість житла.

Це ж стосується вимог в частині заборони на майбутнє судовим експертам порушувати його право на недоторканість житла, оскільки за змістом ст.386 ЦК України для застосування даної норми позивач має переконливо за допомогою доказів довести реальність можливого порушення свого права власності іншою особою у майбутньому.

Позивач не надав до суду першої інстанції таких доказів, зокрема доказів, що відповідачі як експерти КНДІСЕ повтороно виконують відповідне доручення чи ухвалу суду щодо проведення в будинку АДРЕСА_1 » іншого, (нового. повторного, додаткового тощо) експертного дослідження, або що вони як приватні особи мають намір проникнути до даного будинку всупереч волі позивача.

При цьому колегія суддів враховує, що відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст,

- 8 -

що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення (п.33-33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтн 2020 року у справі № 9901/393/19).

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

У відповідності до ч.4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З огляду на наведене мотивувальна частина рішення Дарницького районного суду м.Києва від 07 вересня 2020 року підлягає зміні в частині визначення правових підстав відмови у задоволенні позову, з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішення не відповідає положенням ч.ч.1 та 5 ст.263 ЦПК України, зокрема, що судом невірно встановлені правовідносини, що є предметом спору, судом не встановлено фактичні обставини справи та відсутня оцінка доказів, наданих ним на підтвердження обставин справи, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

Судом першої інстанції в достатній мірі встановлені обставини справи, які дозволили ухвалити рішення з урахуванням змісту позовних вимог та обраного позивачем способу захисту. При цьому колегія суддів враховує, що незгода позивача із встановленими судом обставинами не свідчить про те, що ці обставини не встановлені.

Щодо оцінки поданих позивачем доказів, то вони прийняті судом, який вважав доведеним факт огляду 12 грудня 2014 року експертами ОСОБА_2 і ОСОБА_3 квартир, власниками яких є ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а також правої частини цокольного поверху, приміщень сходових клітин та горища (мансардного поверху, який перебуває на стадії ремонту) будинку № АДРЕСА_1 по АДРЕСА_1 » про що зазначено в тексті судового рішення.

При цьому коелнгія суддів погоджується із висновками суду щодо недоведеності вимог позивача про порушення його прав, оскільки по-перше, огляд проводився відповідачами у присутності співвласників будинку ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , кожному з яких належить по 12/100 частин будинку.

- 9 -

По-друге, огляд проводився відповідно до ухвали суду та за повідомлення учасників про дату і час огляду при цьому ніяких заперечень не надходило.

По-третє, експерти проводили огляд квартир належних ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 а також приміщень загального користування співвласниками - частини цокольного поверху, приміщень сходових клітин та горища (мансардного поверху, який перебуває на стадії ремонту).

І по-четверте, саме співвласники спірного садового буднку ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 забезпечили доступ експертів до належних їм приміщень та до загальних приміщень будинку, що відноситься до їх повноважень як співвласників, передбачених законом.

Це ж стосується доводів апеляційної скарги про те, що суд не дав відповіді на питання чи мало місце входження і огляд експертами належних йому приміщень у садовому будинку АДРЕСА_1 без його дозволу і згоди та чи призвело це до порушення його особистих немайнових прав, а мотивувальна частина не містить мотивів прийняття рішення та оцінки наданих ним доказів, які є необгрунтованими.

Як вище вказувалося суд чітко встановив, що огляд мав місце, а також, що цей огляд відбувався у присутності співвласників будинку ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а позивач як співвласник при огляді експертами був відсутній. При цьому суд вірно вказав на неправильність обраного позивачем способу захисту.

Посилання у скарзі на хибність висновків суду про відсутність способу захисту порушеного права на недоторканість житла є невірними та суперечать ч.2 ст.6 ЦК України, а його прохання встановити факт порушення не суперечить способам захисту порушеного права безпідставні.

Ні ч.2 ст.16 ЦК України, ні інший закон не містить такого способу захисту цивільних прав та інтересів як визнання наявним у особи права, яке він має за законом, ще й шляхом ухвалення судового рішення та визнання такого права порушеним, про що вказувалося вище.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не застосував ч.2 ст.5 ЦПК України щодо можливості вжиття судом способу захисту, який не суперечить закону необгрунтовані, оскільки, посилаючись на дану норму, позивач не зазначає який саме на його думку спосіб захисту мав застосувати суд в такому випадку, однак не застосував.

Таке посилання в апеляційні скарзі позивача відсутнє, що свідчить про непереконливість доводів в цій частині.

Твердження позивача в апеляційній скарзі про те,що суд немотивовано відмовився від застосування практики Європейського суду як джерела права і невірно застосував Декларацію з прав людини та Конвенцію про захист прав людини основоположних свобод, що є порушенням ч. 4 ст. 10 ЦПК України та міжнародних зобов`язань, які взяла на себе держава Україна, підписавши вищезазначені міжнародні договори колегія суддів відхиляє як необгрунтовані, оскільки ухвалюючи рішення, суд послався на міжнародні правові акти, що вбачається із рішення.

Відхиляючи даний довід колегія суддів відповідно до приписів ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч.4 ст.10 ЦПК Українизастосовує при розгляді даної справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї як джерело права.

Право на ефективний засіб юридичного захисту, закріплене у ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно розглядати як право кожної особи, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

ЄСПЛ у своїх рішеннях, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, неодноразово наголошував, що зміст права на ефективний засіб юридичного захисту полягає у

- 10 -

забезпеченні можливості особі звернутися за захистом свого права до суду та отримати його захист (рішення від 2 грудня 2010 року «Ратушна проти України», рішення від 17 січня 2013 року «Мосендз проти України», рішення від 26 жовтня 2000 року «Кудла проти Польщі»).

При цьому при зверненні до суду позивач самостійно обирає спосіб захисту і саме позивач несе ризик правильності і відповідності національному законодавству обраного ним способу захисту.

Як вище вказувалося з огляду на те, що обрані позивачем способи захисту у вигляді визнання наявності у нього права на недоторканість житла та визнання такого права порушеним не відповідають визначеним законом способам захисту цивільних прав та інтересів, а також не призводять до захисту і відновлення порушених прав, тобто не відповідають завданням цивільного судочинства, суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні вимог.

Решта доводів апеляційної скарги враховані при зміні рішення.

Даючи оцінку доводам позивача, викладеним у апеляційній скарзі, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Оскільки апеляційний суд змінює рішення суду першої інстанції, але виключно у частині мотивів його прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Дарницького районного суду м.Києва від 07 вересня 2020 року змінити в мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення рішення Дарницького районного суду м.Києва від 07 вересня 2020 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: