КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка»на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 3 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка» про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, відшкодування моральної шкоди, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним вище позовом, в якому просив: визнати незаконним та скасувати наказ № 87-в від 24.06.2020 року Державного підприємства «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка» (далі - ДП «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка», Кіностудія, відповідач) про винесення догани із занесенням до його особової справи; визнати незаконним та скасувати наказ відповідача № 128-к від 17.07.2020 року про його звільнення за частиною третьою статті 40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків покладених трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку; поновити його на посаді головного інженера з 17.07.2020 року; стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17.07.2020 року по момент закінчення розгляду справи; а також стягнути з відповідача на його користь понесені судові витрати.

На обґрунтування пред`явленого позову зазначено, що з 19.08.2014 року ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ДП «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка» та займав посаду головного інженера. Розпорядженням генерального директора Кіностудії № 08 від 15.06.2020 року позивача було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани. Зазначену догану позивач оскаржує в судовому порядку у справі № 761/19373/20. В подальшому, наказом генерального директора відповідача № 87-в від 24.06.2020 року позивача знову було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани. Позивач не погоджується з таким наказом, оскільки в ньому не вказані конкретні пункти посадової інструкції, які було порушено, відсутні посилання на джерела доказів та норми законів, положень, що були порушені, а відповідна перевірка не проводилась, тобто був порушений порядок притягнення до дисциплінарної відповідальності без встановлення його вини. 17.07.2020 року наказом № 128-к позивача було звільнено з роботи у зв`язку з систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувались заходи дисциплінарного або громадського стягнення на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України. Однак, як зазначав позивач, в наказах не наведено конкретних фактів допущених порушень (невиконання обов`язків) з його боку, не вказано коли такі порушення мали місце, він не допускав порушень трудової дисципліни, а тому у відповідача були відсутні обґрунтовані підстави для його звільнення.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 3 серпня 2021 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ № 87-в від 24.06.2020 року ДП «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка» «Про накладення дисциплінарного стягнення».

Визнано незаконним та скасовано наказ № 128-к від 17.07.2020 року ДП «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка» «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного інженера Д.П. «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка» з 17.07.2020 року.

Стягнуто з ДП «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн.

Стягнуто з ДП «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 17.07.2020 року по 03.08.2021 року в сумі 140 900,98 грн.

Стягнуто з ДП «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 2 522,40 грн та витрати на правову допомогу в сумі 21 500,00 грн.

Стягнуто з ДП «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка» на користь держави судовий збір в сумі 2 249,81 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач через представника - адвоката Кияницю О.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів порушення судом першої інстанції норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права, і ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв доводи відповідача пронаявність реального конфлікту інтересів головного інженера Кіностудії ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що він є одним із засновників і кінцевих бенефіціарних власників (контролерів) ТОВ «Акурейт Шот Продкшт», яке було створено ним, помічником генерального директора з питань безпеки ОСОБА_3 та заступником генерального директора ОСОБА_4 без відома генерального директора Кіностудії з аналогічним видом діяльності - виробництво кіно та відеофільмів, телевізійних програм за адресою відповідача, а тому 24.06.2020 року наказом № 87-в позивачу було оголошено догану.

Окрім, зазнаних вище порушень, ОСОБА_1 не виконав доручення генерального директора Кіностудії щодо підписання нової редакції посадової інструкції головного інженера, не надав підписаний примірник свого зобов'язання про дотримання антикорупційного законодавства відповідно до наказу № 22 від 15.06.2020 року, не здійснив належного контролю щодо замовлення кінознімальної техніки згідно договору про закупівлю № 236 від 26.12.2018 року, не перевірив технічний стан обладнання, замовленого у ТОВ «Ем.Ай.Кей.», не маючи повноважень, підписав акт передачі матеріальних цінностей для проведення гарантійного ремонту від 5.04.2019 року, які Кіностудії не повернуто, не розробив план проведення поточного ремонту покрівель приміщень Кіностудії, стічних вод, ливневої каналізації та опалення, у зв`язку з чим, 17.07.2020 року наказом генерального директора Кіностудії № 128-к позивач був звільнений з посади головного інженера на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України.

Оскільки відповідач діяв в межах закону при звільненні позивача, в суду першої інстанції були відсутні підстави для стягнення моральної шкоди, на підтвердження факту заподіяння якої у вигляді моральних страждань або втрат немайнового характеру останнім не надано жодних доказів. Також відповідач вважає, що для стягнення судових витрат на правничу професійну допомогу не було підстав, адже вони не підтвердженні належними і допустимими доказами, а їх розмір, стягнутий судом першої інстанції, є занадто завищеним.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення в оскаржуваній частині - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. Крім того, подав клопотання про стягнення з відповідача на його користь витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з недоведеності відповідачем винного вчинення дисциплінарного проступку позивачем та порушення відповідачем порядку накладення дисциплінарного стягнення, а саме не надано доказів, що роботодавець зажадав пояснення по кожному факту зазначеному в наказі, не проводилась будь-яка перевірка, не доведено наявності систематичного порушення позивачем трудової дисципліни, а також не враховано відсутності шкоди, завданої діями ОСОБА_1 , що давало б підстави для застосування Кіностудією до нього дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення із займаної посади, а відтак наявні обґрунтовані підстави для задоволення позовних вимог.

Такий висновок місцевого суду відповідає обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України).

Згідно із вимогами частини першої статті 29 КЗпП України до початку роботи працівника за укладеним трудовим договором (крім трудового договору про дистанційну роботу) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний:

1) роз`яснити працівникові його права і обов`язки та поінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, на якому він працюватиме, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до законодавства і колективного договору;

2) ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором;

3) визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами;

4) проінструктувати працівника з питань техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони.

Власник або уповноважений ним орган не має права вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором (стаття 31 КЗпП України).

При цьому відповідно до положень статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Статтею 140 КЗпП Українивизначено, що трудова дисципліна на підприємствах, в установах, організаціях забезпечується створенням необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи, свідомим ставленням до праці, методами переконання, виховання, а також заохочення за сумлінну працю. У трудових колективах створюється обстановка нетерпимості до порушень трудової дисципліни, суворої товариської вимогливості до працівників, які несумлінно виконують трудові обов`язки. Щодо окремих несумлінних працівників застосовуються в необхідних випадках заходи дисциплінарного і громадського впливу.

Трудова дисципліна - це система правових норм, що регулюють внутрішній трудовий розпорядок, встановлюють трудові обов`язки працівників та роботодавця, визначають заохочення за успіхи в роботі й відповідальність за невиконання цих обов`язків.

Згідно пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами та доповненнями), за передбаченими пунктом 3 статті 40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або не зняті достроково (стаття 151 КЗпП України).

У пункті 22 вищевказаної постанови роз`яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясовувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 статті 40, пункту 1 статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Для правомірного розірвання роботодавцем трудового договору на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку; невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності; невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків повинно бути систематичним; враховуються тільки дисциплінарні й громадські стягнення, які накладаються трудовими колективами і громадськими організаціями відповідно до їх статутів; з моменту виявлення порушення до звільнення може минути не більше місяця.

Виходячи з норм чинного законодавства, для розірвання трудового договору за підставою, що міститься у пункті 3 частини першої статті 40 КЗпП України, необхідними є такі умови: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку; належним чином зафіксований факт протиправного винного невиконання або неналежного виконання працівником трудових обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку; невиконання трудових обов`язків мало систематичний характер; до працівника раніше протягом року вже застосовувалися заходи дисциплінарного або громадського стягнення.

Для застосування цієї підстави розірвання трудового договору важливим є невиконання працівником обов`язків, передбачених трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. При цьому не може вважатися порушенням трудової дисципліни невиконання обов`язків, які виходять за межі трудових або не випливають з трудового договору. Цю підставу не можна застосовувати до працівника, який відмовився виконати незаконне розпорядження роботодавця, або за відмову виконання роботи, яка не входить до кола його посадових обов`язків, а також за дії, що не пов`язані з виконанням службових обов`язків.

Систематичним порушенням трудової дисципліни вважається порушення, вчинене працівником, який і раніше порушував трудову дисципліну, за що притягувався до дисциплінарної відповідальності та порушив її знову.

Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Частиною першою статті 148 КЗпП України визначено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення.

Ознакою порушення трудової дисципліни є наявність проступку в діях або бездіяльності працівника.

Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків.

Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку.

Саме на роботодавцеві лежить обов`язок надати докази фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати всі обставини, з яких вчинено проступок. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в обов`язковому порядку має бути встановлена вина, як одна із важливих ознак порушення трудової дисципліни. При відсутності вини працівник не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності.

Відповідно до статті 149 цього ж Кодексу до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Отже, при розгляді справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни судам необхідно з`ясовувати, в чому конкретно проявилося порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, зокрема, чи враховані обставини, за яких вчинено проступок.

До аналогічних висновків дійшов й Верховний Суд у постановах від 25 червня 2018 року у справі № 714/395/17 та від 25 серпня 2020 року у справі № 644/7517/16-ц, які в силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України є обов`язковими до врахування при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі наказу (розпорядження) № 246-к від 18.08.2014 року ОСОБА_1 з 19 серпня 2014 року був прийнятий на роботу на посаду головного інженера ДП «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка».

Наказом № 67 від 31.10.2019 року ДП «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка» розподілені посадові обов`язки, в тому числі і пунктом 2.4. визначено посадові обов`язки головного інженера.

Згідно із пунктом 2.4. вказаного наказу «Про розподіл посадових обов`язків між генеральним директором ДП «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка», його заступниками, головним інженером», з яким ОСОБА_1 був ознайомлений, головний інженер: забезпечує та координує діяльність: цеху світло, фото, кінознімальної техніки, монтажно-тонувального цеху, адміністративно-господарчого відділу, відділу інформаційних технологій, автотранспортного цеху, відділу технічного супроводження, відділу експлуатації мереж, бутафорської дільниці, механічно-столярної дільниці; здійснює технічне та технологічне керівництво всіма підрозділами підприємства незалежно від їх підпорядкування; очолює діяльність з капітального ремонту та будівництва; забезпечує технічне обслуговування ІТ інфраструктури; забезпечує раціональне та цільове використання виробничих потужностей, територій, приміщень; забезпечує і контролює будівництво декорацій, контролює замовлення в сторонніх організаціях світло, фото, кінознімальної техніки, монтажно-тонувальних, автотранспортних послуг, послуг бутафорії; забезпечує постійне підвищення рівня технічної підготовки виробництва та його ефективності, скорочення матеріальних, фінансових і трудових витрат на виробництво і послуги;забезпечує утримання будівель і споруд; організує забезпечення виробництва технічними засобами; організує та контролює роботу систем водопостачання, водовідведення, електропостачання, теплопостачання; розробляє плани технічного переоснащення підприємства і впровадження нових технологій у виробництві; розробляє та підписує річні плани проведення капітального будівництва, капітального й поточного ремонтів споруд та обладнання, плани придбання основних засобів виробництва, контролює їх виконання та звітує перед генеральним директором про хід їх виконання; розглядає, візує, підписує технічну документацію; погоджує кошториси та ремонтні роботи в приміщеннях, що здаються в оренду, або в яких надаються послуги; перевіряє технічний стан основних виробничих фондів, очолює роботи з їх ліквідації або реалізації в разі необхідності; підписує вихідну кореспонденцію з питань технічного характеру (листи, звернення, клопотання, заяви, скарги, довідки, тощо); підписує внутрішню документацію з питань технічного характеру (розпорядження, акти, протоколи, тощо); затверджує посадові інструкції, положення, табелі обліку робочого часу працівників підпорядкованих підрозділів; представляє генеральному директорові пропозиції про заохочення працівників та притягнення до відповідальності за порушення встановлених вимог.

Розпорядженням відповідача № 08 від 15.06.2020 року з метою викорінення допущених грубих порушень трудової дисципліни і невиконання посадових обов`язків та запобігання їх в подальшій діяльності підприємства (порушення наказу від 31.10.2019 р. № 67 «Про розподіл посадових обов`язків між генеральним директором ДП «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка», його заступниками, головним інженером), а саме: несвоєчасного проходження технічного огляду та прострочення терміну дії полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності перед третіми особами автотранспортної техніки, оголошено дисциплінарне покарання у вигляді догани із занесенням до особової справи головному інженеру ОСОБА_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14.12.2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 13.07.2021 року, за позовом ОСОБА_1 , зокрема, визнано незаконним та скасовано розпорядження генерального директора ДП «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка» від 15.06.2020 року за № 08 про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді догани на головного інженера ОСОБА_1 .

У той же час, з матеріалів справи вбачається, що наказом відповідача № 87-в від 24.06.2020 року «Про накладення дисциплінарного стягнення» оголошено дисциплінарне стягнення у вигляді догани із занесенням до особової справи головному інженеру ОСОБА_1 .

Як зазначено в даному наказі, заступник генерального директора ОСОБА_4 , головний інженер ОСОБА_1 та помічник генерального директора з питань безпеки ОСОБА_3 є співробітниками кіностудії і одночасно керівником і засновниками ТОВ «Акурейт Шот Продакшен» (КВЕД 59.11 - виробництво кіно та відеофільмів, телевізійних програм, контактна адреса: 03057, м. Київ, пр-т Перемоги, 44) можуть використовувати свої повноваження, становище та пов`язані з цим можливості для отримання неправомірної вигоди для себе (інших осіб), а також мають можливість використовувати майно Кіностудії для особистих цілей. Дана ситуація призвела до виникнення реального конфлікту інтересів.

Згідно цього наказу № 87-в від 24.06.2020 року підставою для його видачі вказано: розпорядження генерального директора від 28.05.2020 року № 06; службова записка ОСОБА_4 від 29.05.2020 року (вх. від 01.06.2020 № 26/в); службова записка ОСОБА_3 від 29.05.2020 року (вх. від 02.06.2020 № 28/в);службова записка ОСОБА_1 від 29.05.2020 року (вх. від 02.06.2020 № 29/в); службова записка ОСОБА_5 від 22.06.2020 року (вх. від 02.06.2020 № 48/в).

09.07.2020 року ОСОБА_1 ознайомився із наказом про накладення дисциплінарного стягнення.

З матеріалів справи вбачається, що 28.05.2020 року генеральний директор ДП «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка» видав розпорядження № 06, за яким з метою з`ясування обставин щодо створення та діяльності ТОВ «Акурейт Шот Продакшен», засновниками якого є працівники Кіностудії, в тому числі і ОСОБА_1 , розпорядився надати пояснення з приводу діяльності та створення зазначеної юридичної особи в термін до 29.05.2020 року.

У службовій записці від 29.05.2020 року (зареєстрована 02.06.2020 року за вх. № 29/В) ОСОБА_1 , а також ОСОБА_3 у службовій записці від 29.05.2020 року (зареєстрована 02.06.2020 року за вх. № 28/в) підтвердили, що вони є засновниками ТОВ «Акурейт Шот Продакшен», проте не є працівниками вказаного підприємства та не отримують заробітної плати.

ОСОБА_4 у своїй службовій записці від 01.06.2020 року, що зареєстрована за вх. №26/в зазначив, що ТОВ «Акурейт Шот Продакшен» створене у межах та спосіб, передбачений чинним законодавством.

Доповідною запискою від 22.06.2020 року, що зареєстрована за вх. №48/в начальник юридичного відділу ДП «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка» ОСОБА_5 повідомив генерального директора про можливість застосування, в тому числі і відносно ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді догани у зв`язку з існуванням реального конфлікту інтересів.

Зміст та порядок застосування превентивних антикорупційних механізмів, правила щодо усунення наслідків корупційних правопорушень визначається Законом України № 1700-VII «Про запобігання корупції».

Так, статтею 22 цього Закону передбачено, що особам, зазначеним у частині першій статті 3 цього Закону, забороняється використовувати свої службові повноваження або своє становище та пов`язані з цим можливості з метою одержання неправомірної вигоди для себе чи інших осіб, у тому числі використовувати будь-яке державне чи комунальне майно або кошти в приватних інтересах.

При цьому стаття 28 Закону України «Про запобігання корупції» стосується питань запобігання та врегулювання конфлікту інтересів. Зокрема, частиною першою вказаної статті Закону визначено, що особи, зазначені у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані: 1) вживати заходів щодо недопущення виникнення реального, потенційного конфлікту інтересів; 2) повідомляти не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли особа дізналася чи повинна була дізнатися про наявність у неї реального чи потенційного конфлікту інтересів безпосереднього керівника, а у випадку перебування особи на посаді, яка не передбачає наявності у неї безпосереднього керівника, або в колегіальному органі - Національне агентство чи інший визначений законом орган або колегіальний орган, під час виконання повноважень у якому виник конфлікт інтересів, відповідно; 3) не вчиняти дій та не приймати рішень в умовах реального конфлікту інтересів; 4) вжити заходів щодо врегулювання реального чи потенційного конфлікту інтересів.

Терміни «реальний конфлікт інтересів», «потенційний конфлікт інтересів», «неправомірна вигода», «подарунок» вживаються у значенні, наведеному в Законі № 1700-VII, що прямо зазначено у примітці до статті 59-1 названого Закону.

Потенційний конфлікт інтересів - наявність у особи приватного інтересу у сфері, в якій вона виконує свої службові чи представницькі повноваження, що може вплинути на об`єктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень.

Реальний конфлікт інтересів - суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень.

У світі існує чітке бачення того, що корупція становить серйозну загрозу верховенству права, підриває основи демократії, нівелює соціальну справедливість, перешкоджає економічному розвитку та загрожує належному виконанню державою своїх зобов`язань щодо поваги, захисту, сприяння та виконання прав людини, що знайшло своє відображення у Конвенції Організації Об`єднаних Націй проти корупції від 31 жовтня 2003 року, яка набрала чинності для України з 01 січня 2010 року, та відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України (далі - Конвенція ООН проти корупції).

Статтею 34 Конвенції ООН проти корупції врегульовано щодо наслідків корупційних діянь, а саме з належним урахуванням добросовісно набутих прав третіх осіб кожна Держава-учасниця вживає заходів, відповідно до основоположних принципів свого внутрішнього права, щоб врегулювати питання про наслідки корупції. У цьому контексті Держави-учасниці можуть розглядати корупцію як фактор, що має значення в провадженні про анулювання або розірвання контрактів, або відкликання концесій або інших аналогічних інструментів, або вжиття заходів для виправлення становища, яке склалося.

Саме ці вимоги Конвенції ООН проти корупції знайшли своє відображення та уточнення у відповідних нормах Закону № 1700-VII.

Згідно з частиною четвертою статті 28 цього Закону безпосередній керівник або керівник органу, до повноважень якого належить звільнення/ініціювання звільнення з посади, якому стало відомо про конфлікт інтересів підлеглої йому особи, зобов`язаний вжити передбачені цим Законом заходи для запобігання та врегулювання конфлікту інтересів такої особи.

Відповідно до статті 29 Закону № 1700-VII зовнішнє врегулювання конфлікту інтересів здійснюється шляхом: усунення особи від виконання завдання, вчинення дій, прийняття рішення чи участі в його прийнятті в умовах реального чи потенційного конфлікту інтересів; застосування зовнішнього контролю за виконанням особою відповідного завдання, вчиненням нею певних дій чи прийняття рішень; обмеження доступу особи до певної інформації; перегляду обсягу службових повноважень особи; переведення особи на іншу посаду; звільнення особи.

Особи, зазначені у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, у яких наявний реальний чи потенційний конфлікт інтересів, можуть самостійно вжити заходів щодо його врегулювання шляхом позбавлення відповідного приватного інтересу з наданням підтверджуючих на це документів безпосередньому керівнику або керівнику органу, до повноважень якого належить звільнення/ініціювання звільнення з посади.

Позбавлення приватного інтересу має виключати будь-яку можливість його приховування.

Зміст зовнішнього врегулювання конфлікту інтересів у спосіб перегляду обсягу службових повноважень особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняної до неї особи (стаття 32 Закону України № 1700-VII) полягає у здійсненні за рішенням керівника органу, підприємства, установи, організації або відповідного структурного підрозділу, в якому працює особа, у разі, якщо конфлікт інтересів у її діяльності має постійний характер, пов`язаний з конкретним повноваженням особи, а також за можливості продовження належного виконання нею службових завдань у разі такого перегляду і можливості наділення відповідними повноваженнями іншого працівника.

Крім того, у статті 33 Закону України № 1700-VII розкривається суть врегулювання конфлікту інтересів із застосуванням способу здійснення повноважень під зовнішнім контролем. Так, службові повноваження здійснюються особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняною до неї особою під зовнішнім контролем у разі, якщо усунення особи від виконання завдання, вчинення дій, прийняття рішення чи участі в його прийнятті в умовах реального чи потенційного конфлікту інтересів, обмеження її доступу до інформації чи перегляд її повноважень є неможливим та відсутні підстави для її переведення на іншу посаду або звільнення (частина перша статті 33 Закону України № 1700-VII).

Зовнішній контроль здійснюється, зокрема у формі перевірки працівником, визначеним керівником органу, підприємства, установи, організації, стану та результатів виконання особою завдання, вчинення нею дій, змісту рішень чи проєктів рішень, що приймаються або розробляються особою або відповідним колегіальним органом з питань, пов`язаних із предметом конфлікту інтересів (пункт 1 частини другої статті 33 Закону України № 1700-VII).

У рішенні про здійснення зовнішнього контролю визначаються форма контролю, уповноважений на проведення контролю працівник, а також обов`язки особи у зв`язку із застосуванням зовнішнього контролю за виконанням нею відповідного завдання, вчиненням нею дій чи прийняття рішень (частина третя статті 33 Закону України № 1700-VII).

Згідно з частиною першою статті 34 Закону України № 1700-VII переведення особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняної до неї особи на іншу посаду у зв`язку з наявністю реального чи потенційного конфлікту інтересів здійснюється за рішенням керівника органу, підприємства, установи, організації у разі, якщо конфлікт інтересів у її діяльності має постійний характер і не може бути врегульований шляхом усунення такої особи від виконання завдання, вчинення дій, прийняття рішення чи участі в його прийнятті, обмеження її доступу до інформації, перегляду її повноважень та функцій, позбавлення приватного інтересу та за наявності вакантної посади, яка за своїми характеристиками відповідає особистим та професійним якостям особи.

Переведення на іншу посаду може здійснюватися лише за згодою особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняної до неї особи.

Звільнення особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняної до неї особи з займаної посади у зв`язку з наявністю конфлікту інтересів здійснюється в разі, якщо реальний чи потенційний конфлікт інтересів у її діяльності має постійний характер і не може бути врегульований в інший спосіб, у тому числі через відсутність її згоди на переведення або на позбавлення приватного інтересу (частина друга статті 34 Закону України № 1700-VII).

Отже, звільнення особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняної до неї особи з займаної посади або притягнення її дисциплінарної відповідальності у зв`язку з наявністю конфлікту інтересів здійснюється лише в разі, якщо реальний чи потенційний конфлікт інтересів у її діяльності має постійний характер і не може бути врегульований в інший спосіб, тобто догана та/або звільнення особи є крайнім способом врегулювання конфлікту інтересів.

Схожі за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 15 травня 2019 у справі № 487/194/17-ц, від 3 грудня 2020 року у справі № 3354/120/18 та від 16 червня 2021 року у справі № 344/4709/20.

За вчинення корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень особи, зазначені в частині першій статті 3 цього Закону, притягаються до кримінальної, адміністративної, цивільно-правової та дисциплінарної відповідальності у встановленому законом порядку. З метою виявлення причин та умов, що сприяли вчиненню корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення або невиконанню вимог цього Закону в інший спосіб, за поданням спеціально уповноваженого суб`єкта у сфері протидії корупції або приписом Національного агентства рішенням керівника органу, підприємства, установи, організації, де працює особа, яка вчинила таке правопорушення, проводиться службове розслідування в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (частини перша, третя статті 65 Закону України «Про запобігання корупції»)

Згідно листа Національного агентства з питань запобігання корупції № 32-03/41627/20 від 18.08.2020 року, враховуючи, що ОСОБА_1 є засновником ТОВ «Акурейт Шот Продакшен» діяльність зазначеного підприємства становитиме для нього приватний інтерес та роз`яснено, що конфлікт інтересів буде наявним лише у разі, якщо у позивача, як головного інженера ДП «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка» є службові повноваження вчиняти дії, приймати рішення щодо ТОВ «Акурейт Шот Продакшен», які можуть негативно чи позитивно вплинути на діяльність вказаного підприємства. Водночас, у зверненні (в якому описано ситуація в зв`язку з якою було накладено дисциплінарне стягнення) не наведено фактичних даних, які б вказували при реалізації яких службових повноважень можливе виникнення конфлікту інтересів, що відповідно унеможливлює констатацію його наявності у описаній ситуації.

Судовим розглядом не встановлено, що позивач будь-яким чином використовував чи мав намір використовувати власні повноваження як головного інженера ДП «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка», службове становище та пов`язані з цим можливості для отримання неправомірної вигоди, а право бути одним із засновників (кінцевим бенефіціарним власником) юридичної особи не обмежується трудовою зайнятістю фізичної особи на державному підприємстві за відсутності установленого конфлікту інтересів між юридичними особами публічного і приватного права.

Крім того, відповідач при прийнятті рішення про оголошення догани позивачу не з`ясував, чи мав постійний характер, на його думку, реальний конфлікт інтересів, який виник у позивача, та не намагався застосувати інших способів вирішення конфлікту, передбачених частиною першою статті 29 Закону України № 1700-VII, зокрема такі як усунення особи від виконання завдання, вчинення дій, прийняття рішення чи участі в його прийнятті в умовах реального чи потенційного конфлікту інтересів; застосування зовнішнього контролю за виконанням особою відповідного завдання, вчиненням нею певних дій чи прийняття рішень; обмеження доступу особи до певної інформації; перегляду обсягу службових повноважень особи.

Також матеріали справи не містять доказів того, що позивач визнавався винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 172-7 КУпАП та притягувався до адміністративної відповідальності у судовому порядку.

Отже, установивши, що відповідачем не надано доказів вчинення позивачем дисциплінарного проступку і не доведено порушення або неналежне виконання останнім покладених на нього трудових обов`язків, а також вини у вчиненні проступку пов`язаного із корупцією, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання незаконним та скасування наказу № 87-в від 24.06.2020 року ДП «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка» «Про накладення дисциплінарного стягнення» на ОСОБА_1 .

Посилання сторони відповідача про те, що суд першої інстанції безпідставно зазначив про можливість застосування зовнішнього контролю за виконанням особою відповідного завдання, не спростовує правильність висновку суду про недотримання порядку врегулювання конфлікту інтересів і незаконності притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності.

Із матеріалів справи вбачається, що наказом № 128-к від 17.07.2020 року ДП «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка» «Про звільнення ОСОБА_1 » ОСОБА_1 , головного інженера, звільнено з роботи 17.07.2020 року у зв`язку з систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення (пункт 3 частини першої статті 40 КЗпП України).

Як зазначено в наказі, 26.05.2020 року розпорядженням генерального директора № 05 головному інженеру ОСОБА_1 оголошено письмове попередження за невиконання доручення генерального директора щодо підписання нової посадової інструкції за його посадою.

15.06.2020 року розпорядженням генерального директора № 08 позивачу оголошено догану у зв`язку з несвоєчасним проходженням технічного огляду та прострочення терміну дії полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності перед третіми особами автотранспортної техніки на автомобіль ЗІЛ, д.н.з. НОМЕР_1 .

24.06.2020 року наказом № 87-в головному інженеру ОСОБА_1 оголошено догану за виникнення реального конфлікту інтересів (є співробітником кіностудії та одночасно керівником та засновником ТОВ «Акурейт Шот Продакшен» з однаковим КВЕД та зареєстрованими за однією адресою.

15.06.2020 року відповідно до наказу генерального директора № 22 працівники Кіностудії повинні ознайомитись та підписати зобов`язання про дотримання антикорупційного законодавства. ОСОБА_1 не надав підписаний примірник свого зобов`язання.

ОСОБА_1 не здійснив належного контролю щодо замовлення кінознімальної техніки згідно договору № 236 від 26.12.2018 року, не перевірив технічний стан обладнання, замовленого у ТОВ «Ем.Ай.Кей», не маючи повноважень підписав акт передачі матеріальних цінностей для проведення гарантійного ремонту від 05.04.2019 року, яке досі Кіностудії не повернуто. По даному факту Національним антикорупційним бюро України відкрито кримінальне провадження № 0000256 від 27.03.2019 року.

Крім того, ОСОБА_1 відповідно до своїх обов`язків, не розроблений план проведення поточного ремонту покрівель приміщень Кіностудії, стічних вод, ливневої каналізації та опалення.

Підставами для видачі наказу про звільнення вказано, крім самих наказів та розпоряджень, які зазначені в наказі, копія службової записки головного інженера ОСОБА_1 від 25.05.2020 року (вх. від 25.05.2020 № 19в), від 05.06.2020 року, від 29.05.2020 року; копія доповідної записки заступника начальника юридичного відділу ОСОБА_6 від 02.06.2020 року (вх. від 03.06.2020 року № 30в); копія пояснювальної записки головного інженера ОСОБА_1 від 05.06.2020 року; копія службової записки начальника юридичного відділу ОСОБА_5 від 22.06.2020 року (вх. від 26.06.2020 року № 48в), від 25.06.2020 (вх. від 26.06.2020 № 55в); копія подання до профспілкового комітету № 76 від 15.07.2020 року.

Вказаний наказ погоджено, зокрема, начальником юридичного відділу ОСОБА_5 , а позивач з ним був ознайомлений 17.07.2020 року.

На засіданні Первинної профспілкової організації ДП «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка», що відбулося 15.07.2020 року (протокол № 76) було надано згоду на звільнення ОСОБА_1 із займаної посади за пунктом 3 статті 40 КЗпП України.

Встановлено, що з наказом № 22 від 15.06.2020 року «Про антикорупційну програму ДП «Національна кіностудія художніх фільмів ім. О.Довженка»»позивач був ознайомлений.

Із службової записки ОСОБА_1 від 25.05.2020 року, що зареєстрована за вх. №19в вбачається, що на виконання усного розпорядження генерального директора ДП «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка» щодо підписання нової посадової інструкції головного інженера позивач повідомив, що в ній міститься недостовірна інформація про розроблення інструкції особисто ним та відсутні погодження відповідними відділами.

У службовій записці від 30.06.2020 року, що зареєстрована за вх. № 59в начальник юридичного відділу ДП «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка» ОСОБА_5 повідомила генерального директора, що станом на 26.06.2020 року ОСОБА_1 проігнорував підписання власної посадової інструкції.

Актом від 10.07.2020 року підписаним начальником юридичного відділу ОСОБА_5 та заступником начальника юридичного відділу ОСОБА_6 зафіксовано, що після виходу на роботу після хвороби ОСОБА_1 відмовився підписати розроблену та затверджену 15.05.2020 року посадову інструкцію головного інженера та зобов`язання про дотримання антикорупційного законодавства (відповідно до наказу № 22 від 15.06.2020 року). В акті також зазначено, що позивач відмовився ставити підписи на даних документах аргументуючи це тим, що має бажання піти у відпустку, а потім звільнитися.

Аналогічне начальник юридичного відділу ОСОБА_5 зазначила в доповідній записці від 10.07.2020 року, що зареєстрована за вх. №71в.

Разом з тим, суду не надано тексту нової посадової інструкції та доказів її затвердження керівником ДП «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка» перед наданням ОСОБА_1 на ознайомлення та підписання.

Закон України «Про запобігання корупції» не передбачає обов`язку суб`єктів, на яких поширюється дія цього Закону, підписувати зобов`язання про дотримання вимог антикорупційного законодавства, а за вчинення корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень особи, зазначені в частині першій статті 3 цього Закону, притягаються до кримінальної, адміністративної, цивільно-правової та дисциплінарної відповідальності у встановленому законом порядку, як передбачено статтею 65-1 Закону України «Про запобігання корупції».

Суд першої інстанції обґрунтовано зауважив, що чинне законодавство не передбачає такий вид дисциплінарного стягнення, як письмове попередження, і представник відповідача не надав доказів на підставі якого внутрішнього нормативного акту відносно позивача було застосовано зазначене дисциплінарне стягнення.

Як зазначено в наказі про звільнення, ОСОБА_1 не здійснив належного контролю щодо замовлення кінознімальної техніки, не перевірив технічний стан обладнання, замовленого у ТОВ «Ем.Ай.Кей», не маючи повноважень підписав акт передачі матеріальних цінностей для проведення гарантійного ремонту, яке Кіностудії не повернуто.

Утім, стороною відповідача не було надано суду першої інстанції жодних доказів на підтвердження зазначених обставин, а рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також відповідач вважав, що ОСОБА_1 відповідно до своїх обов`язків не розроблений план проведення поточного ремонту покрівель приміщень Кіностудії, стічних вод, ливневої каналізації та опалення, проте матеріали справи не містять доказів, в які строки позивач мав вчинити дії по складанню плану, як і доказів того, що роботодавець зажадав пояснень щодо вказаних порушень посадових обов`язків.

Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Колегія суддів вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким актом національного законодавства України є зокрема Конвенція Міжнародної Організації Праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 4 лютого 1994 року № 3933-XII (далі - Конвенція).

Згідно із статтею 4 вказаної Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

За змістом статті 4 цієї Конвенції тягар доведення законної підстави для звільнення лежить на роботодавцеві.

Згідно із статтею 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235 та статті 240 КЗпП України, а тому встановивши, що звільнення позивача відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Таким чином, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Зважаючи на вказані вище правові норми та встановлені обставини справи, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що підстав для звільнення позивача за пунктом 3 частини першої статті 41 КЗпП України у відповідача не було, оскільки останнім не надано доказів винного вчинення дисциплінарного проступку позивачем, а також не спростовано встановлені обставини порушення порядку накладення дисциплінарного стягнення, а саме: відсутності доказів, що роботодавець зажадав пояснення працівника по кожному факту зазначеному в наказі та проведення відповідної перевірки, не доведено наявності систематичного порушення позивачем трудової дисципліни, а також не враховано відсутності шкоди, завданої діями ОСОБА_1 , що давало б достатні підстави для застосування до нього найсуворішого дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з роботи.

Отже, вирішуючи спір, місцевий суд правильно виходив з того, що при звільненні позивача за пунктом 3 частини першої статті 41 КЗпП України відповідачем не дотримано норми законодавства про працю, які регулюють вивільнення працівників з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, тому позовні вимоги щодо визнання незаконним та скасування наказу № 128-к від 17.07.2020 року ДП «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка» «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновлення позивача на посаді головного інженера у цьому державному підприємстві з 17 липня 2020 року підлягають задоволенню.

Крім того, відповідно до вимог частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу вірно визначено районним судом за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Районний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у розмірі 140 900,98 грн, який визначено відповідно до вимог вказаного Порядку та на підставі довідки ДП «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка» від 9.09.2020 року № 49 про доходи ОСОБА_1 за два останні місяці роботи перед звільненням.

Проведений судом в оскаржуваному рішенні розрахунок середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу перевірено колегією суддів, розмір та порядок нарахування не оспорюється відповідачем в апеляційній скарзі, а також не викликає сумнівів в їх правильності і обґрунтованості, тому відсутні підстави повторно їх наводити в судовому рішенні суду апеляційної інстанції.

Згідно із частинами першою, другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Згідно із роз`ясненнями, викладеними у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам необхідно враховувати, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

З урахуванням встановленого факту порушення законних прав ОСОБА_1 у сфері трудових відносин, пов`язаних з незаконним звільненням з роботи, що призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, що також вимагало додаткових зусиль для організації життя, й з огляду на обставини справи, суті позовних вимог, наданих сторонами доказів і негативних наслідків, що настали в результаті протиправних дій ДП «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка», колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачу була спричинена моральна шкода, а її розмір визначений на рівні 5 000,00 грн відповідає засадам розумності, виваженості і справедливості.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральних страждань або втрат немайнового характеру, у зв`язку з чим позовні вимоги щодо стягнення заявленої суми моральної шкоди задоволенні безпідставно, відхиляються колегією суддів. Європейський суд з прав людини у справі «Тома проти Люксембурга» (2001 рік), використав принцип, по якому сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції.

Відповідно до частини першої, другої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

За приписами частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.

Відповідно до положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України № 5076-VI від 5 липня 2012 року «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Статтею 30 цього Закону передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За правилами частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина друга статті 141 ЦПК України).

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Також, у пункті 154 рішення ЄСПЛ у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

У постановах Верховного Суду від 3 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18), від 3 березня 2021 року у справі № 640/18964/17 (провадження № 61-9690св20) звернуто увагу на те, що при обчисленні гонорару слід керуватися, зокрема умовами укладеного між замовником і адвокатом договору про надання правової допомоги (частина друга статті 137 ЦПК України, частина друга статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

При цьому у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 3 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зроблено висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

У даному випадку витрати позивача на професійну допомогу адвоката Сухомлинової Н.І. в суді першої інстанції згідно наданих доказів складають загальну суму 21 500,00 грнта підтверджуються наявними в матеріалах справи документами, а саме: попереднім (орієнтовним) розрахунком судових витрат; договором про надання правової (правничої) допомоги № 1308-1/20 від 13 серпня 2020 року; додатковим договором № 2/пз до вказаного договору з визначенням і погодженням вартості кожної послуги (роботи), виконаної адвокатом; актом приймання передачі наданих (виконаних) послуг по цих договорах від 17 серпня 2020 року; квитанцією до прибуткового касового ордеру № 26 від 17 серпня 2020 року; свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю № 1310 від 30 березня 1999 року, що були долучені до позовної заяви.

В ході розгляду справи представник позивача - адвокат Сухомлинова Н.І. подала до суду: додатковий договір № 3 від 25 грудня 2020 року про продовження терміну дії договору про надання правової (правничої) допомоги № 1308-1/20 від 13 серпня 2020 року; ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АА № 1072103 від 11 січня 2021 року на представлення інтересів ОСОБА_1 , в тому числі в Шевченківському районному суді м. Києва; додатковий договір № 5 про продовження терміну дії договору про надання правової (правничої) допомоги № 1308-1/20 від 13 серпня 2020 року; ордер на надання правової допомоги серії КВ № 790771 від 15 жовтня 2020 року на представлення інтересів ОСОБА_1 виключно в Шевченківському районному суді м. Києва; додатковий договір № 4/пз до договору про надання правової (правничої) допомоги № 1308-1/20 від 13 серпня 2020 року з визначенням і погодженням вартості кожної послуги (роботи), виконаної адвокатом; а також клопотання про долучення документів про компенсацію витрат на правову допомогу, до яких додавались акти приймання передачі наданих (виконаних) послуг по укладених з позивачем договорах від 26 лютого 2021 року, від 27 березня 2021 року, від 30 липня 2021 року та квитанції до прибуткових касових ордерів № 1 від 20 січня 2021 року, № 4 від 26 лютого 2021 року, № 7 від 27 березня 2021 року, № 19 від 30 липня 2021 року.

Зважаючи на викладене та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в розрізі вимог статей 89, 137, 141 ЦПК України, суд першої інстанції вірно вважав доведеним факт понесення позивачем витрат за надання професійної правничої допомоги адвоката в районному суді у розмірі 21 500,00 грн, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача з огляду на задоволення позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що витрати на професійну правничу допомогу на стягнуту судом суму є співмірними зі складністю даного спору, що виник із трудових правовідносин, наданим адвокатомобсягом послуг у суді першої інстанції, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, вказана сума не є завищеною та відповідає дійсним і необхідним витратам, які змушений був понести позивач у даній справі, обґрунтованих підстав для звільнення відповідача від відшкодування цих витрат або їх зменшення не вбачається.

Виходячи з обставин справи та фінансового стану обох сторін, таке стягнення судових витрат є пропорційним, розумним та справедливим, яке при цьому не порушує права позивача на отримання коштів, які необхідно йому затратити з метою захисту своїх прав та інтересів в суді, а також відповідатиме засадам (принципів) цивільного судочинства, проголошених у статті 2 ЦПК України.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів відповідача та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків районного суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції.

Разом з тим, як вказав Європейський суд з прав людини, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Натомість у відзиві на апеляційну скаргу та у відповідних клопотаннях, поданих до апеляційного суду, представник позивача - адвокат Сухомлинова Н.І.просила стягнути з ДП «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу, понесених ним під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції у загальному розмірі 5 600,00 грн.

На підтвердження вказаних вимог представник позивача надала належним чином засвідчені копії: договору про надання правової (правничої) допомоги № 0410/21 від 4 жовтня 2021 року; додаткового договору № 1 від 4 жовтня 2021 року до вказаного договору з визначенням і погодженням вартості кожної послуги (роботи), виконаної адвокатом; акт приймання передачі наданих (виконаних) послуг по цих договорах від 6 жовтня 2021 року; акт приймання передачі наданих (виконаних) послуг від 3 грудня 2021 року; квитанцію до прибуткового касового ордеру № 21 від 5 жовтня 2021 року на суму 3 000,00 грн; квитанцію до прибуткового касового ордеру № 24 від 3 грудня 2021 року на суму 2 600,00 грн; ордер на надання правничої (правової) допомоги у Київському апеляційному суді серії АА № 1165168 від 13 грудня 2021 року; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 1310 від 30 березня 1999 року.

Згідно із вимогами пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням, зокрема, розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 (адміністративне провадження № К/9901/27657/20) зазначено, що розмір винагороди за надання правової допомоги, визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

Дослідивши вид, вартість, обсяг і перелік наданих адвокатом Сухомлиновою Н.І.позивачу послуг та виконаних робіт, зважаючи на складність справи та зміст опису виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), час, витрачений адвокатом на підготовку відзиву на апеляційну скаргу, поданих клопотань та учать в судовому засіданні апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що заявлена сума витрат на правничу допомогу при перегляді справи в апеляційному порядку є обґрунтованою та відповідає дійсним і необхідним витратам, які змушений був понести позивач у даній справі.

На підставі викладеного з кожного з ДП «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню 5 600,00 грн в рахунок відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, оскільки апеляційна скарга відповідача залишається без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка» залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 3 серпня 2021 року - без змін.

Стягнути з Державного підприємства «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка» на користь ОСОБА_1 5 600,00 грн (п`ять тисяч шістсот гривень) в рахунок відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній