Справа № 481/1448/21
Провадж.№ 2-о/481/34/2021
УХВАЛА

іменем України

про закриття провадження у справі

"17" грудня 2021 р. Новобузький районний суд Миколаївської області

у складі: головуючої судді Вжещ С.І.,

за участю секретаря Юхименко Т.М.,

заявниці ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку окремого провадження у відкритому судовому засіданні в м. Новий Буг Миколаївської області цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Новобузький відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

08.11.2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою, в якій просила встановити факт належності її батька ОСОБА_2 та її ОСОБА_1 , до національності відповідно «німець» та «німкеня», зобов`язавши Новобузький відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) внести відповідні зміни до актових записів про її народження та про укладення шлюбу.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.11.2021 року, в силу вимог ст. 14 ЦПК України, автоматизованою системою документообігу суду визначено головуючу по цій справі суддю Вжещ С.І.

Ухвалою судді від 10.11.2021 року заява прийнята до провадження та призначена до розгляду на 09.12.2021 року.

Ухвалою від 09.12.2021 року судовий розгляд відкладений до 17.12.2021 року, на підставі п.2 ч.2 ст.223 ЦПК України.

03.12.2021 року до суду представник заінтересованої особи Павленко В.О. подала до суду правову позицію, відповідно до змісту якої вважає, що у задоволенні заяви ОСОБА_1 необхідно відмовити, у зв`язку з тим, що при отриманні паспорта заявниця не виявляла бажання змінити національність, а діючими нормативними актами не передбачено внесення інформації до актів громадянського стану про національність.

В судовому засіданні заявниця свою заяву підтримала, просила її задовольнити.

Представник заінтересованої особи Павленко В.О., в судове засідання не з`явилась, подала заяву про підтримання, раніше надісланої правової позиції, та розгляд справи у її відсутність.

Заслухавши обґрунтування заявниці, вивчивши заперечення заінтересованої особи та додані до заяви документи, суд приходить до такого.

Як вбачається з обґрунтувань та прохальної частини заяви, ОСОБА_1 просить встановити факт належності її батька ОСОБА_2 та її, ОСОБА_1 , до національності відповідно «німець» та «німкеня», зобов`язавши Новобузький відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) внести відповідні зміни до актових записів про її народження та про укладення шлюбу, мотивуючи заяву тим, що встановлення такого факту їй необхідне для впорядкування документів та реалізації особистих прав, власної національної ідентифікації та можливості користуватись окремими пільгами і гарантіями, що передбачені чинним законодавством Німеччини, оскільки вона має намір виїхати до цієї країни на постійне місце проживання. Разом з тим, за її зверненням, Новобузьким відділом РАЦС 02.11.2021 року було відмовлено у внесені змін до актових записів про її народження № 57 від 18.04.1970 року, в частині зміни національності батька ОСОБА_3 з «українець» на «німець», та до актового запису про шлюб № 33 від 21.03.1992 року в зазначенні національності нареченої ОСОБА_3 з «українки» на «німкеня», з мотивів відсутності правових підстав у внесенні таких змін.

Відповідно до частин другої, сьомої статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження. Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

У частині першій статті 293 ЦПК України передбачено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (пункт 5 частини другої статті 293 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року у справі № 503/246/19 (провадження № 61-11660свп20) зазначено, що «перелік юридичних фактів, що підлягають установленню в судовому порядку, визначений у частинах першій та другій статті 315 цього Кодексу, не є вичерпним. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, при цьому має бути з`ясована мета його встановлення; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо)».

Питання зміни національності громадянами України регулювалося Указом Президента України від 31 грудня 1991 року № 24 «Про порядок зміни громадянами України національності», відповідно до якого національність могла бути змінена особами, які при досягненні 16-річного віку та одержанні паспорта прийняли національність одного з батьків та бажали змінити її відповідно до національності другого з батьків. Зміна національності провадилася відділом внутрішніх справ виконавчого комітету районної, міської, районної у місті ради народних депутатів за місцем проживання заявника. Зміна національності допускалася також і щодо осіб, які обрали національність до прийняття цього Указу. Цей Указ втратив чинність на підставі Указу Президента України від 27 січня 1999 року № 70/99.

Чинним законодавством України не передбачено зазначення в актових записах цивільного стану та свідоцтвах про ДРАЦС національності батьків дитини чи осіб, які вступають у шлюб. Тим самим забезпечується рівність усіх незалежно від національності чи етнічного походження, а також право особи вільно обирати та відновлювати національність, як це передбачено статтею 11 Закону України «Про національні меншини в Україні». Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається.

Згідно зі статтею 300 ЦК України особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Таке право підпадає під захист статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя. Держава не може втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки.

У статті 11 Конституції України передбачено, що держава сприяє як консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, так і розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності національних меншин в Україні.

Згідно зі статтею 3 Римкової конвенції про захист національних меншин (ратифікована Законом України від 09. грудня 1997 року № 703/97-ВР) кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв`язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 398/4017/18 (провадження № 14-215цс19) зроблено висновки, що «відмова від фіксації національності в офіційних документах, що посвідчують особу, та актових записах цивільного стану і відповідних свідоцтвах про ДРАЦС повністю відповідає статті 24 Конституції України, яка гарантує рівність громадян, зокрема, незалежно від етнічного походження, а також статті 11 Закону України «Про національні меншини в Україні».

Національна належність особи, таким чином, є актом її особистого самовизначення і жодним чином не впливає на публічно-правові відносини такої особи з державою. Фіксація факту національності особи в документі, що її посвідчує, чи в актових записах громадянського стану створила б перешкоду вільному обранню чи відновленню національності, оскільки поставила б таке обрання чи відновлення у залежність від рішення державного органу.

За таких обставин, вирішення питання визнання факту належності до будь-якої національності не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Вказана правова позиція викладена також у постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03.11.2021 року по справ № 759/13784/19, провадження № 61-1024св20 за аналогічних обставин.

Таким чином, у зв`язку з неможливістю встановлення в судовому порядку фактів щодо належності осіб до певної національності, цей спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, як і взагалі не підлягає судовому розгляду.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Виходячи з викладеного, провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Новобузький відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про встановлення факту, що має юридичне значення, підлягає закриттю.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 255, ст. 256, 258-261, 354, 355 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Новобузький відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про встановлення факту, що має юридичне значення, закрити у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Роз`яснити позивачу, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет із тих самих підстав не допускається.

Ухвалу суду може бути оскаржено протягом п`ятнадцяти днів з дня її оголошення шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду, через Новобузький районний суд Миколаївської області.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано.

Ухвала в повному обсязі складена 22.12.2021 року.

Суддя Вжещ С.І.