КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1149/2021
Справа 753/2930/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 лютого 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Арапіної Н.Є. в м. Київ 11 листопада 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В лютому 2020 року позивач АТ «КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості, просив стягнути із ОСОБА_1 на користь АТ «КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 89551,94 грн. та судові витрати.

Заявлені вимоги мотивував тим, що відповідно до укладеного договору б/н від 03 листопада 2011 року ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п. п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua/terms/pages/70, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

При укладенні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.

Банк нараховує відсотки за користування кредитом у розмірі, встановленому «Тарифами Банку», викладеними на банківському сайті www.privatbank.ua/terms/pages/70, з розрахунку 360 календарних днів, що підтверджується п. 2.1.1.12.6 «Правил користування платіжною карткою». Одночасно п. 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни Тарифів та інших невід`ємних частин договору. Таким чином, розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватись банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку, отримання якої є обов`язком позичальника.

В порушення умов договору свої зобов`язання відповідач не виконав, внаслідок чого станом на 31 грудня 2019 року має заборгованість в розмірі 89551,94 грн., з яких 6705,79 грн. - заборгованість за кредитом, 77405,58 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 0,00 грн. - заборгованість за комісією, 700 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також штрафи - 500 грн. фіксована частина, 4240,57 грн. - процентна складова.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11 листопада 2020 року позов АТ КБ «ПриватБанк» частково задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за тілом кредиту в розмірі 6705,79 грн. та судові витрати 147,14 грн., в іншій частині позову відмовлено.

Позивач АТ КБ «ПриватБанк», не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, безпідставність і необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 листопада 2020 року в частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення заборгованості за відсотками у розмірі 77405,58 грн. та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що допущені суддею місцевого суду істотні порушення норм процесуального права під час здійснення правосуддя є підставою для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності відповідно до ч. 1 ст. 106 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Зазначав, що в порушення засад змагальності сторін, об`єктивності і неупередженості суду, не маючи у справі обґрунтованих та доказових заперечень відповідача, суд замість відповідача навів доводи проти вимог позивача і відмовив банку у цих вимогах, не посилаючись на жодний доказ іншої сторони спору.

Не маючи жодних доказів проти вимог позивача, суд відмовив у частині вимог, підміняючи необхідність обґрунтування рішення необхідними доказами посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду, не роблячи аналізу співвідношення обставин справ та правовідносин сторін по різним справам.

Посилався на те, що у справі, яка переглядається, договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, як і не оспорювалося відповідачем укладення чи не укладення кредитного договору, тому вказані обставини свідчать про його згоду з усіма умовами цього договору. Під час підписання анкети-заяви відповідач ознайомився та погодився з умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами банку щодо умов кредитування, приєднавшись до запропонованої банком пропозиції. Отже, відсутність підпису відповідача на відповідних Тарифах, Умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору, оскільки це є договір приєднання.

Вказував, що суд зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків по кредиту, допустивши грубе порушення норм цивільного права, зокрема ст. 1054 ЦК України, ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», яким надання безпроцентних кредитів забороняється.

Звертав увагу суду, що відповідач разом з анкетою-заявою особисто підписав «Довідку про умови кредитування з використанням кредитки Універсальна, 55 днів пільгового періоду», в якій зазначено тип картки, тип кредитної лінії, базова відсоткова ставка за користування кредитом, розмір і строк щомісячних платежів, порядок нарахування пені за невчасне погашення заборгованості, розмір штрафів при порушенні термінів платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених договором, більше ніж 30 днів, і ця довідка була подана до суду першої інстанції разом із позовом. Таким чином, базова відсоткова ставка за користування кредитом передбачена «Довідкою про умови кредитування і використання кредитки Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка особисто підписана відповідачем, містить базову відсоткову ставку на місяць у розмірі 2,5 %. Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту.

До апеляційної скарги позивачем додано копію постанови Верховного Суду від 04 листопада 2020 року у справі № 534/1072/18-ц, якою справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, оскільки апеляційний суд не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, що має суттєве значення для правильного вирішення справи, зокрема не звернув уваги на наявну в матеріалах справи довідку про умови кредитування з використання кредитної картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», в якій визначені, у тому числі, пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта і банку, відповідальність сторін, в тому числі штрафні санкції.

Посилався на постанову Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі № 572/1169/17, якою стягнуто на користь банку заборгованість по процентам за користування кредитом.

Із цих підстав вважав, що місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту, встановивши, що банком надано відповідачу кредит, а відповідач його не повернув.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином за місцем реєстрації. (а. с. 132).

Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до пунктів 6, 7 частини другої статті 43 ЦПК України передбачено, що учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строк та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Частиною першою статті 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

За таких обставин апеляційний суд вважав за можливе розглядати справу у відсутності відповідача, належним чином повідомленого про дату, час та місце розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Задовольняючи частково позов АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості в частині тіла заборгованості за кредитом в сумі 6705,79 грн., суд першої інстанції виходив із того, що банк надав відповідачу кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, кредит погашено не було, а отже заборгованість за тілом кредиту в розмірі 6705,79 грн. підлягає стягненню з відповідача. Позов в частині стягнення з відповідача заборгованості по відсоткам, штрафу і пені задоволенню не підлягають, оскільки із доказів, наявних в матеріалах справи, відсутні підстави вважати, що сторони дійшли згоди з усіх істотних умов договору.

В частині задоволення позову, а також в частині відмови щодо стягнення штрафів і пені рішення суду першої інстанції ніким не оскаржується і не є предметом апеляційного перегляду.

Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що на а. с. 8 міститься складена від імені ОСОБА_1 копія анкети-заяви від 03 листопада 2011 року про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

Своїм підписом в заяві ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним і банком договір про надання банківських послуг. Він ознайомився і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Умови та Правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПриватБанку www.privatbank.ua. Він зобов`язується виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанку http://www.privatbank.ua.

На а. с. 9 знаходиться довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» по договору SAMDN1543, ОСОБА_1 .

На а. с. 34 знаходиться копія паспорту відповідача.

На а. с. 10 - 33 знаходиться витяг з Умов та Правил надання банківських послуг.

На а. с. 4 - 7 знаходиться розрахунок заборгованості за договором б/н від 03 листопада 2011 року, укладеного між ПриватБанком та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 31 грудня 2019 року.

На а. с. 65- 70 знаходиться копія виписки по рахунку ОСОБА_1 за договором б/н по картці НОМЕР_1 .

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Не належать до компетенції апеляційного суду і не підлягають перевірці обставини, викладені в доводах апеляційної скарги, щодо наявності підстав для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності.

Оцінюючи висновки суду по суті позовних вимог та інші доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується наступним.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду з позовом, ПАТ КБ «Приватбанк» вказувало на те, що позичальник не виконує свої зобов`язання за договором, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.

Судом першої інстанції було встановлено, що 03 листопада 2011 року між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем укладено кредитний договір б/н, згідно якого відповідачу було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Наявність заборгованості за тілом кредиту в розмірі 6705,79 грн. підтверджується наявним в матеріалах справи розрахунком заборгованості, випискою з рахунку і відповідачем не спростована.

Рішення суду першої інстанції в цій частині не перевіряється, оскільки законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України перевіряється апеляційним судом в межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідач рішення суду першої інстанції щодо обставин укладення договору також не оскаржував.

Відмовляючи в позові в частині стягнення заборгованості за відсотками, судом першої інстанції встановлено, що у анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 03 листопада 2011 року відсутні умови договору про розмір відсотків.

Посилаючись на правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, суд першої інстанції прийшов до висновку, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які мстяться в матеріалах даної справи та не містять підпису відповідача, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети, а тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Разом з тим, посилаючись на наведену постанову Великої Палати Верховного Суду, судом першої інстанції не з`ясовано, чи є процесуально виправданим врахування правової позиції, викладеній в цій постанові, з урахуванням конкретних обставин справи і наявних в ній доказів.

Так, відмовляючи в позові в частині стягнення заборгованості за відсотками з підстав недоведеності згоди сторін щодо ціни договору, яка встановлена у форм сплати процентів за користування кредитними коштами, суд першої інстанції зосередився на дослідженні лише анкети-заяви від 03 листопада 2011 року, в якій така домовленість дійсно відсутня, і залишив поза увагою, що банком на підтвердження обставин, якими обґрунтовано його вимоги, також надано копію довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка є іменною, оформлена на позичальника ОСОБА_1 та містить його підпис (а. с. 9).

Як вбачається із даної довідки, сторони домовилися про розмір базової відсоткової ставки в місяць 2,5 %, які нараховуються на залишок непростроченої заборгованості.

Отже, умови кредитування щодо сплати процентів передбачені безпосередньо в довідці, особисто підписаній відповідачем, що судом першої інстанції залишено поза увагою і зроблено помилковий та передчасний висновок про недоведеність позову в частині стягнення заборгованості за відсотками.

Відповідач після отримання картки за умовами укладеного з банком договору здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, отримував кредитні кошти, що підтверджується випискою з рахунку (а. с. 73 - 78).

Апеляційний суд також враховує доводи апеляційної скарги, що у даній справі договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, власного розрахунку заборгованості не надано, а позивачем при цьому доведено обставини, на які він посилався на підтвердження своїх вимог, в частині наявності підстав для нарахування відсотків за користування кредитними коштами і їх розміру.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Отже, обґрунтованими є доводи апеляційної скарги, що місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту, виходячи з положень ст. 1054 ЦК України, ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та умов договору, які були погоджені з відповідачем.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині відмови про стягнення заборгованості за відсотками ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, висновки суду, викладені в рішенні, не відповідають обставинам справи, рішення не може вважатись законним і обґрунтованим, не може залишатись в силі та підлягає скасуванню.

Виходячи із наведеного, оскільки заборгованість за відсотками позичальником повернута не була, банк отримав право на задоволення своїх вимог кредитора шляхом стягнення відсотків за користування кредитом, розмір яких погоджено у підписаній відповідачем довідці про умови кредитування від 03 листопада 2011 року, та які згідно розрахунку заборгованості станом на 31 грудня 2019 року складають 77405,58 грн., даний розмір заборгованості відповідачем не спростований.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин апеляційним судом враховуються правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 04 листопада 2020 року в справі № 534/1072/18-ц, копія якої додана до апеляційної скарги.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови в стягнення заборгованості за відсотками ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування в цій частині із прийняттям нової постанови про задоволення позову, стягнувши із відповідача на користь позивача заборгованість за відсотками в розмірі в розмірі 77405,58 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги пропорційно її задоволенню в розмірі 3153 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 листопада 2020 року скасувати в частині відмови у стягненні заборгованості за відсотками і прийняти в цій частині нову постанову.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (м. Київ вул. Грушевського 1-д ) заборгованість за відсотками в розмірі в розмірі 77405,58 грн. та судові витрати в розмірі 3153 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 25 лютого 2021 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.