Постанова

Іменем України

14 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 587/1506/19

провадження № 61-11721св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач),Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач -ОСОБА_1 ,

відповідач - Харківський національний університет внутрішніх справ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Сумського районного суду Сумської області від 28 січня 2020 року у складі судді Степаненка О. А. та постанову Сумського апеляційного суду від 23 червня

2020 року в складі колегії суддів: Левченко Т. А., Собини О. І., Хвостика С. Г.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Харківського національного університету внутрішніх справ (далі - ХНУВС) про визнання недійсним окремих пунктів договору.

Позовна заява мотивована тим, що 02 вересня 2013 року між ним та відповідачем укладено договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України. По своїй суті пункти 2.3.6 та 3.3 цього договору зобов`язали його після закінчення навчання прибути до місця призначення в термін, визначений у направленні на роботу, приступити до виконання службових обов`язків за посадою, яка призначена замовником,

і відпрацювати не менше трьох років.

Вважає, що ці пункти договору суперечать вимогам чинного законодавства, яким передбачено безоплатне навчання без обов`язку трирічного відпрацювання, а тому є такими, що порушують право на освіту та право на працю, мають істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на його шкоду.

Посилаючись на вказані обставини просить суд визнати недійсними положення пунктів 2.3.6 та 3.3 договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України від 02 вересня 2013 року.

Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 28 січня 2020 року, залишеним без змін постановою Сумського апеляційного суду від 23 червня

2020 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Суд першої інстанції виходив з того, що правові підстави, передбачені статтями 203, 215 ЦК України для визнання недійсними положень пунктів 2.3.6 та 3.3 Договору, відсутні, оскільки відповідача перед укладенням договору було повідомлено та ознайомлено з усіма умовами договору, текст підписаного сторонами договору свідчить про досягнення сторонами домовленості щодо всіх істотних умов договору, а інших доказів на підтвердження своїх вимог позивачем не надано.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що зазначений правочин укладено зі згоди і за домовленістю з ОСОБА_1 , він відповідає вимогам ЦК України щодо свободи договору (статті 3, 627 ЦК України). Позивач на час укладення договору погоджувався з його умовами і розумів необхідність приступити до виконання службових обов`язків за посадою, на яку призначений замовником, відпрацювати на цій посаді не менше трьох років, а у випадку звільнення зі служби за власним бажанням протягом цього строку - відшкодувати фактичні витрати на підготовку. Зазначені положення договору не суперечать діючому законодавству, позивач погодився з цими умовами добровільно, а тому його твердження про те, що йому чинили перешкоди самостійно здійснювати вибір праці не підтверджуються належними доказами. Оспорювані позивачем пункти договору відповідають частині сьомій статті 18 Закону України «Про міліцію» та частині четвертій статті 74 Закону України «Про Національну поліцію».

Аргументи учасників справи

У серпні 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить судові рішення скасувати

і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди проігнорували невідповідність оспорюваних пунктів договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України від 02 вересня 2013 року Конституції України та міжнародним договорам, згоду на обов`язковість яких надала Верховна Рада України. Позивач фактично був позбавлений вільно обирати працю під загрозою сплати відшкодування. Служба в органах поліції не належить до жодної категорії, на які не поширюється значення терміну «примусова чи обов`язкова праця», оскільки відповідно до статті 59 Закону України «Про національну поліцію» служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Закон України «Про вищу освіту» не містить умов щодо обов`язковості трирічного відпрацювання або відшкодування в установленому порядку до державного бюджету вартості навчання, а у липні 2014 року Закон України «Про освіту» приведено у відповідність до ст. 53 Конституції України. Невідповідність правочину вимогам законодавства

є підставою для визнання його недійсним.

Апеляційний суд розглянув апеляційну скаргу без участі представника позивача, зазначивши у рішенні, що участь представника сторони в розгляді іншої справи не є поважною причиною неявки в судове засідання. Відмова суду перенести судове засідання за клопотанням представника позивача призвела до суттєвого порушення його права на справедливий суд.

Межі та підстави касаційного перегляду, рух справи

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції

в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 02 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження в цій справі.

В ухвалі Верховного Суду від 02 грудня 2020 року зазначено, що наведені

у касаційній скарзі доводи містять підстави передбачені пунктами 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права

у подібних правовідносинах, суд першої та апеляційної інстанції в оскаржених судових рішеннях порушив норми процесуального права, а саме: суди не дослідили всі зібрані у справі докази, апеляційний суд розглянув справу за відсутності ОСОБА_1 та його представника).

Ухвалою Верховного Суду від 06 грудня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

10 серпня 2013 року ОСОБА_1 прийнято на службу в органи внутрішніх справ і зараховано курсантом 1-го курсу з підготовки фахівців для підрозділів слідства ХНУВС з 16 серпня 2013 року.

02 вересня 2013 року між ХНУВС з одного боку, Головним управлінням МВС України в Сумській області з другого боку, та ОСОБА_1 з третього боку, укладено договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України.

Пунктом 2.3.6 цього договору передбачено обов`язок позивача у разі відрахування з навчального закладу чи звільнення з органів внутрішніх справ по закінченні навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі за підставами, передбаченими пунктом 3 цього договору, відшкодувати фактичні витрати, пов`язані з утриманням у навчальному закладі згідно із затвердженим розрахунком.

Згідно з пунктом 3.3 договору передбачено такі підстави відшкодування фактичних витрат на підготовку, як звільнення особи начальницького складу органів внутрішніх справ зі служби протягом трьох років після закінчення навчального закладу за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни.

Наказом від 03 березня 2017 року ОСОБА_1 відраховано зі складу курсантів 4-го курсу факультету № 1 за спеціальністю «Правознавство» ХНУВС

з 04 березня 2017 року та направлено його до ГУ НП в Сумській області.

Наказом від 20 грудня 2018 року позивача звільнено зі служби в поліції відповідно до пункту 7 частини першої статті 77Закону України «Про національну поліцію» (за власним бажанням).

19 грудня 2019 року ОСОБА_1 повідомлено про зобов`язання відшкодувати витрати, пов`язані з утриманням в навчальному закладі.

Згідно довідки-розрахунку витрат, пов`язаних з утриманням курсанта ОСОБА_1 загальна сума визначених до відшкодування витрат за період з 16 серпня 2013 року по 04 березня 2017 року становить 55 391,63 грн.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів (частина перша стаття 19 КАС України).

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі

і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду 14 травня 2019 року у справі

№ 910/16744/17 (провадження № 12-255гс18) зароблено висновки, що «до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору

в публічно-правових відносинах, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин. Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого права та інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень. При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі».

За змістом статті 9 Закону України «Про міліцію» (тут і далі в редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору) на курсантів, слухачів, ад`юнктів,інших атестованих працівників, у тому числі й викладацького складу навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України, поширюються права

і обов`язки, гарантії правового і соціального захисту та відповідальність працівників міліції.

У частині першій статті 20 цього Закону визначено, що працівник міліції

є представником державного органу виконавчої влади, а тому його служба

є публічною.

Відповідно до частини сьомої статті 18 Закону України «Про міліцію»підготовка фахівців у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ України за державним замовленням здійснюється на підставі договору про навчання, який укладається між навчальним закладом, головним управлінням, управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим, області, місті Києві або Севастополі чи на транспорті та особою, яка навчається. Типову форму договору затверджує Міністерство внутрішніх справ України за погодженням з центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки.

Курсанти вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України

у разі дострокового розірвання договору через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість чи в разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ після закінчення вищого навчального закладу, а також особи начальницького складу органів внутрішніх справ, які звільняються із служби протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу Міністерства внутрішніх справ України за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, установленому Кабінетом Міністрів України.

У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється в судовому порядку.

Аналогічні положення містяться в частині четвертій статті 74 Закону України «Про Національну поліцію».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі

№ 804/285/16 (провадження № 11-669апп18) зазначено, що «з метою встановлення чіткого критерію визначення юрисдикції спорів щодо відшкодування вартості навчання особою, яка перебуває або перебувала на посадах, віднесених до державної або публічної служби, за позовом суб`єкта владних повноважень Велика Палата Верховного Суду відступає від висновків, викладених у постановах від 14 березня 2018 року в справі № 461/5577/15-ц, 31 жовтня 2018 року у справі № 820/5761/15, оскільки указані спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані

з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що призвели до відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з державної служби. Водночас слід зазначити, що у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС у редакції Закону № 2147-VIII, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення. На підтвердження викладеного висновку слід зауважити, що 5 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, викладених у постановах від

10 квітня 2018 року у справі № 533/934/15-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 815/5027/15, 3 жовтня 2018 року у справі № 755/2258/17, та вказала, що спори пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення

з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення

з державної служби - підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства».

Вимоги позивача у цій справі зводяться до оспорення умов договору щодо відшкодування вартості навчання особою, яка перебуває або перебувала на посадах, віднесених до державної або публічної служби, тому такий спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства, оскільки пов`язаний з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, зокрема, питаннями відповідальності за невиконання умов договору адміністративного характеру.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин першої, другої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до абзацу першого частини першої статті 256 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства.

Ураховуючи наведене, рішення судів підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі, із роз`ясненням позивачу права протягом десяти днів

з дня отримання цієї постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи до відповідного суду адміністративної юрисдикції.

Керуючись статтями 255, 256, 400, 409, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 28 січня 2020 року та постанову Сумського апеляційного суду від 23 червня 2020 року скасувати.

Провадження у цивільній справі № 587/1506/19 закрити.

Повідомити ОСОБА_1 , що розгляд цієї справи віднесений до юрисдикції адміністративного суду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук