Провадження №2-о/524/271/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2021 року м. Кременчук

Автозаводський районний суд м. Кременчука Полтавської області у складі:

головуючого судді Погрібняк О.М.,

секретар судового засідання Марійчук Т.А.,

учасники справи та їх представники:

заявник ОСОБА_1 ,

представник заявника адвокат Ульянов Р.А,

заінтересована особа1 ОСОБА_2 ,

представник заінтересованої особи1 адвокат Дашко М.В.,

заінтересована особа2 ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку окремого провадження в приміщенні Автозаводського районного суду м. Кременчука цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про видачу обмежувального припису,

встановив:

Заявник звернулась до суду з заявою про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . Просила видати щодо ОСОБА_2 та ОСОБА_3 обмежувальний припис на строк 6 місяців, у відповідності до якого: заборонити їм перебувати в місці проживання ОСОБА_1 та її дочки ОСОБА_4 ; заборонити їм наближатися на відстань не менше ніж 50 метрів до ОСОБА_1 та малолітньої ОСОБА_4 за місцем проживання (перебування) та роботи; заборонити їм вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб та заборонити їм особисто і через третіх осіб розшукувати її та ОСОБА_4 , якшо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею. Також просила направити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на проходження програми для кривдників

В обґрунтування вказаних вимог зазначає, що з березня 2015 року по березень 2017 року проживала з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася дитина ОСОБА_4 . Між заявником та ОСОБА_2 часто виникали конфлікти з приводу часу, коли батько буде спілкувались з дочкою, внаслідок чого цей графік був визначений органами опіки та піклування. Рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради від 19.03.2016 № 366 визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_4 разом матір`ю та встановлено ОСОБА_2 порядок та способи участі у вихованні та спілкуванні з ОСОБА_4 , часи та дні зустрічей батька з дочкою. 01.10.2019 за спільною домовленістю з ОСОБА_2 заявник передала ОСОБА_2 дочку на 2 тижні. Коли ці два тижні закінчились ОСОБА_2 відмовився повертати дитину та почав уникати будь-яких контактів з заявником, не проживав вдома, не відповідав на дзвінки. Протягом 1,5 місяця заявник не знала де перебувала її дочка. Постановою Полтавського апеляційного суду від 10.08.2021 було вирішено відібрати малолітню ОСОБА_5 у батька та передати її матері, а рішення суду першої інстанції про відібрання доньки було прийняте ще в 2020 році і виконувалось з вересня 2020 року. Проте до цього часу це рішення суду не виконано.. Під час здійснення виконавчих дій ОСОБА_2 або тримає дочку в себе на руках або затуляє собою, щоб унеможливити контакт між нею та матір`ю. Мелісса під час таких виконавчих дій весь час або заплакана, або стоїть опустивши очі і не дивиться на ОСОБА_1 , говорить безбарвним голосом завчені фрази або кричить. При цьому ОСОБА_2 не дозволяє їм з дочкою залишитись на одинці, постійно перебуває поруч і психологічно тисне і на заявника і на дитину. Мати ОСОБА_2 ОСОБА_3 постійно перебуває разом з дочкою заявника в той час, коли ОСОБА_2 на роботі і фактично виховує її та впливає на неї. Бабуся так само як і її син налаштовує дочку проти заявника, поводиться стосовно ОСОБА_1 агресивно та грубо в присутності ОСОБА_6 , створюючи в неї враження, що мати може її скривдити, присутня під час вчинення виконавчих дій. Так, під час зустрічі в лютому 2020 році, коли заявник прийшла побачитись з дочкою ОСОБА_3 схопила її за волосся та почала тягнути до виходу з квартири, при цьому ОСОБА_2 викидав її речі за двері,потім схопив за горло і почав душити. Всі ці події відбувались на очах у Мелісси, яка злякавшись, кричала і плакала.

Вважає, що над нею та її дитиною ОСОБА_5 з боку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 чиниться як фізичне так і психологічне насильство, яке полягає в погрозах, приниженні її гідності, необгрунтованій критиці, тиску, погрозах ніколи не побачити свою дочку, маніпуляціях щодо можливості зустрічей з дочкою, розповсюдженню про неї недостовірної негативної інформації (за місцем роботи, в державних органах тощо), завданні фізичного болю. Дитина перебуває під повним психологічним впливом батька та його матері, говорить їх словами та завченими фразами. Ці дії з боку кривдників направлені на обмеження волевиявлення дитини щодо побачення з матір`ю та проживання з нею.

Вже зараз дитина є емоційно нестабільною, нервовою, скутою та наляканою. Продовження перебування в таких нездорових психологічних умовах, позбавлення можливості спілкуватись з матір`ю може призвести до повного відчуження між ними, втрати емоційного зв`язку та інших проблем, які матимуть важкі наслідки для майбутнього дочки заявника..

20.12.2021 ухвалою судді Автозаводського районного суду м. Кременчука відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

Заявник та її представник в судовому засіданні заяву про видачу обмежувального припису підтримали з підстав, зазначених у ній.

Заінтересовані особи, належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибули, про причини своєї неявки суд не повідомили.

За ч. 1 ст. 350-5 ЦПК України неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису.

Дослідивши матеріали справи, заслухайши заявника та її представника, суд дійшов висновку, що заява задоволенню не підлягає, виходячи з такого.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заочним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27.08.2020 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: виконавчий комітет Кременчуцької міської ради Полтавської області про відібрання малолітньої дитини задоволено. Суд вирішив: відібрати дитину, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у ОСОБА_2 і передати її матері ОСОБА_1 для проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 20000,00 грн та у повернення сплаченого судового збору 2689,40 грн. Допустити негайне виконання рішення суду у частині відібрання малолітньої дитини.

З інформації, що міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень вбачається, що 10.08.2021 постановою Полтавського апеляційного суду у справі №524/8936/19 частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_2 . Заочне рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27.08.2020 скасовано. Ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: виконавчий комітет Кременчуцької міської ради Полтавської області, про відібрання малолітньої дитини задоволено. Відібрано дитину, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у ОСОБА_2 і передано її матері ОСОБА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 20000,00 грн. та судовий збір в розмірі 1536,80 грн.

В подальшому державним виконавцем Автозаводського відділу державної виконавчої служби у м. Кременчуці Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) здійснювалися дії для примусового виконання вказаного рішення суду.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон).

Вказаний Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з п. 3, 4, 14 та 17 ч. 1 ст. 1 Закону домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Пунктом 7 частини 1статті 1 Закону обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з ч. 3 ст. 26 Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини 1статті 1 Закону визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана: особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Згідно з п. 3 ч. 1 статті 350-4 ПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини 1статті 350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Відповідно до роз`яснень, наведених в п. п. 10, 11Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (ст. 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів.

Так, під час розгляду справи судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існує спір щодо відібрання у ОСОБА_2 малолітньої дитини ОСОБА_4 .

Разом з тим, матеріали справи не містять достатніх доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вчиняють фізичне чи психологічне насильство відносно заявниці та її дитини у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Суд критично ставиться до психологічного висновку практичного психолога ОСОБА_7 від 26.11.2021, що наданий заявником на підтвердження фактів вчинення психологічного насильства щодо неї та дитини, так як в судовому засіданні було встановлено, що психолог із дитиною не спілкувався, а висновок було складено на основі спілкування із психологом самої заявниці.

Верховний Суд у постанові від 06.02.2020 у справі № 753/8626/19 (провадження № 61-15016св19) вказав, що спір між сторонами щодо розірвання шлюбу, стягнення аліментів, визначення місця проживання дітей або про поділ майна подружжя не може бути вирішений шляхом застосування заходів обмежувального припису.

Також Верховним Судом у постанові від 14.01.2019 у справі № 539/132/18 (касаційне провадження № 22098св18) зроблено висновок про те, що вчинення перешкод у спілкуванні з дитиною не може вважатися домашнім насильством, а тому не є підставою для видачі обмежувального припису.

Зважаючи на викладене заява ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 4, 6, 10, 18, 258-259, 263-265, 273, 350-1 - 350-6 ЦПК України суд

вирішив:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про видачу обмежувального припису відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги в 30-денний термін з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Заявник ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків невідомий.

Заінтересована НОМЕР_1 ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_3 реєстраційний номер облікової картки платника податків невідомий.

Заінтересована НОМЕР_2 ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_4 реєстраційний номер облікової картки платника податків невідомий.

Повне судове рішення складено 24 грудня 2021 року.

Головуючий суддя О.М. Погрібняк