ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 542/913/20 Номер провадження 22-ц/814/2230/21Головуючий у 1-й інстанції Афанасьєва Ю. О. Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Абрамова П.С.

Суддів: Дряниці Ю.В., Чумак О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Міщенко Я.О.

представника позивача адвоката Плішкіна Ю.С.,

представника третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_1 , - адвоката Бойка Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 13 липня 2021 року, у справі

за позовом ОСОБА_2 до Нехворощанської сільської ради Полтавського району Полтавської області, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_1 , про встановлення факту належності спадкодавцю правовстановлюючого документу, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом

та позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Нехворощанська сільська рада Полтавського району Полтавської області, про визнання права власності у порядку спадкування обов`язкової частки в спадщині

УСТАНОВИВ:

короткого змісту позовних вимог і рішення суду першої інстанції

У серпні 2020 року позивач ОСОБА_2 звернулась до Новосанжарського районного суду Полтавської області із позовом, відповідно до якого прохала:

-встановити факт належності померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 свідоцтва на право особистої власності, виданого виконкомом Нехворощанської сільської ради народних депутатів від 14.11.1990 року, що підтверджує право власності на житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 ;

-визнати за нею, ОСОБА_2 , право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку площею 0,1200 га, кадастровий номер :01:004:0415 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 , як спадкоємцем за заповітом від 17 серпня 2012 року після померлого батька ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько, ОСОБА_3 , який за життя, 17 серпня 2012 року, склав на неї заповіт, відповідно до якого заповів їй житловий будинок та присадибну земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

У встановленому законом порядку вона звернулась до приватного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за вказаним заповітом, однак постановою нотаріуса їй було відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів, а також наявність розбіжностей по батькові спадкодавця у свідоцтві про смерть: « ОСОБА_4 », та у свідоцтві про право особистої власності на житловий будинок: « ОСОБА_5 ».

ОСОБА_2 зазначала, що свідоцтво про право особистої власності спадкодавця на будинок та державний акт на право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , що заповідані їй, відсутні, про їх втрату було розміщено оголошення в Новосанжарській районній газеті «Світлиця».

Разом із тим, у довідці ПП «ПБТІ «Інвентаризатор» №4577 від 03.06.2020, що була видана для пред`явлення нотаріусу, вбачається, що за даними інвентаризаційної справи власником житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , згідно свідоцтва на право особистої власності, виданого виконкомом Нехворощанської сільської ради народних депутатів від 14.11.1990 року, значиться « ОСОБА_3 », тоді як по батькові спадкодавця у свідоцтві про смерть та інших документах, що посвідчували особу спадкодавця зазначено: « ОСОБА_4 » (зокрема, у паспорті громадянина України, пенсійному посвідченні та посвідченні водія).

Відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно та наявність вказаної розбіжності у написанні по батькові спадкодавця перешкоджає ОСОБА_2 прийняти спадщину за заповітом від 17.08.2012, що і стало підставою звернення до суду із вказаним позовом про встановлення юридичного факту належності спадкодавцю правовстановлюючого документу на житловий будинок та визнання права власності на спадкове майно.

21.10.2020 року, в межах розгляду даної справи, ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , відповідно до якого прохала:

- визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку площею 0,1200 га, кадастровий номер :01:004:0415 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , в розмірі 1/4 частини від цілого в такому майні в порядку спадкування обов`язкової частки у спадщині після померлого чоловіка ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

Позовні вимоги мотивувала тим, що на момент смерті перебувала у зареєстрованому шлюбі із спадкодавцем, постійно проживала із ним у житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 . На час відкриття спадщини вона була непрацездатною вдовою спадкодавця, а тому у порядку положень статті 1241 ЦК України має право на обов`язкову частку (1/4) у майні, що спадкується ОСОБА_2 за заповітом від 17.08.2012 року, а тому частка ОСОБА_2 , незалежно від змісту заповіту, має становити 3/4.

11.11.2020 ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області ОСОБА_1 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, за позовом ОСОБА_2 до Нехворощанської сільської ради, а також прийнято її позов до спільного розгляду з первісним позовом (а.с. 124-126).

Рішенням Новосанжарського районного суду Полтавської області від 13 липня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до Нехворощанської сільської ради, а також у задоволені позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_1 до ОСОБА_2 - відмовлено у повному обсязі.

короткого змісту вимог апеляційної скарги

Із вказаним рішенням не погодилась ОСОБА_1 та оскаржила його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі просить рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 13 липня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку площею 0,1200 га, кадастровий номер :01:004:0415 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , в розмірі 1/4 частини від цілого в такому майні в порядку спадкування обов`язкової частки у спадщині після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу

Заявник ОСОБА_1 вважає рішення суду першої інстанції незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, таким, що винесене з неповним з`ясуванням обставин.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказувала, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, а саме п. 7 ч. 2 ст. 265 ЦПК України, в описовій частині рішення спотворив її позовні вимоги, зазначивши, що ОСОБА_1 звернулась з позовом «про визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку в порядку спадкування обов`язкової частки», тоді як вона просила: «визнати за нею право власності на 1/4 частину від цілого у спірному майні в порядку спадкування обов`язкової частки у спадщині». Вважає, що таким чином суд першої інстанції фактично змінив суть та предмет спору.

Встановивши, що позов ОСОБА_2 подано до Нехворощанської сільської ради як до неналежного відповідача, суд, на її думку, мав закрити провадження у справі на підставі п. 2 ч. 2 ст. 200 ЦПК України за відсутності предмета спору, однак суд першої інстанції не залучив її до участі у справі в якості належного відповідача та відмовив у задоволенні первісного позову з підстав неналежності відповідача. Відмовивши у задоволенні її позову, як третьої особи, суд фактично унеможливив для неї повторне звернення із аналогійним позовом до ОСОБА_2 та фактично позбавив її обов`язкової частки у спадщині.

ОСОБА_1 також зазначала, що суд першої інстанції не врахував, що вона на день смерті спадкодавця була непрацездатною вдовою, до того ж, заповідачем у заповіті від 17.08.2012, складеного на ім`я ОСОБА_2 , на останню було покладено обов`язок забезпечити їй довічне проживання у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Подання нею позову, як третьою особою, було обумовлено пред`явленням позову ОСОБА_2 до Нехврощанської сільської ради про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом, складеним на ім`я ОСОБА_2 , і питання вартості всього спадкового майна взагалі не обговорювалось.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 також вказувала, що судом першої інстанції не було враховано правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 30.05.2018 № 483/597/16-ц про те, що цивільним законодавством не передбачено позбавлення обов`язкової частки у спадщині, а можливе лише її зменшення.

узагальнених доводів та заперечень інших учасників справи

26.11.2021 на електронну адресу Полтавського апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_2 на апеляційну скаргу.

У відзиві ОСОБА_2 прохала апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Вважає, що рішення місцевого суду винесене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу зазначено, що відповідно до заяви про прийняття спадщини, поданої 14.08.2017 ОСОБА_1 до нотаріуса, остання прийняла спадщину за заповітом від 05.05.2015, складеним на її ім`я, та за змістом вказаної заяви відмовилась від спадкування за законом за усіма передбаченими законом підставами. Вказаної відмови ОСОБА_1 не відкликала, а тому відсутні підстави для визнання за нею права власності в порядку спадкування обов`язкової частки у майні, заповіданому ОСОБА_2 за заповітом від 17.08.2012.

Також, ОСОБА_1 відповідно до заповіту від 05.05.2015 отримала у спадок земельну ділянку площею 4,6547 га, кадастровий номер :00:001:1082, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Нехворощанської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області, вартість якої становить 161 966,43 грн., що значно більше за вартість спадкового майна, на яке претендує ОСОБА_2 за заповітом від 17.08.2012.

Таким чином, ОСОБА_2 вважає, що суд першої інстанції правомірно відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позову, оскільки заповідана їй частка спадщини є більшою від належної їй обов`язкової частки.

встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин; доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу;

Місцевим судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Нехворощанською сільською радою Новосанжарського району Полтавської області (а.с. 9 том 1).

За життя ОСОБА_3 розпорядився власним майном на випадок своєї смерті, склавши наступні заповіти:

- заповіт від 21.05.2003 року, посвідчений Нехворощанською сільською радою Новосанжарського району Полтавської області, відповідно до якого ОСОБА_3 заповів своїй дружині, ОСОБА_6 , житловий будинок в с.Нехвороща Новосанжарського району Полтавської області та все майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося (т. 1 а.с. 155, 147);

- заповіт від 17.08.2012 року, посвідчений державним нотаріусом Новосанжарської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №1-2246, відповідно до якого ОСОБА_3 заповів своїй дочці, ОСОБА_2 , житловий будинок з господарськими побудовами та присадибну земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаним заповітом заповідач поклав на ОСОБА_2 обов`язок надати право довічного проживання в зазначеному будинку та користування ним гр. ОСОБА_6 (т. 1 а.с.10);

- заповіт від 05.05.2015 року, посвідчений секретарем Нехворощанської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області, зареєстрованого в реєстрі за №211, відповідно до якого ОСОБА_3 заповів своїй дружині, ОСОБА_6 , приватизовану земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,650 га, що знаходиться на території Нехворощанської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області (державний акт ПЛ №170833 виданий 19.10.2004 року), а також вказаним заповітом заповів своєму онукові, ОСОБА_7 , приватизовану земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,660 га, що знаходиться на території Нехворощанської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області (державний акт ПЛ №170832 виданий 21.10.2004 року) та автомобіль ГАЗ 2410, 1990 року випуску, колір білий, реєстраційний номер НОМЕР_2 (т. 1 а.с. 145).

Після смерті ОСОБА_3 приватним нотаріусом Новосанжарського районного нотаріального округу Полтавської області П`ятенко Л.І. була заведена спадкова справа №58/2017 від 14.08.2017 року (т. 1 а.с. 137-196).

Спадкоємцями після смерті ОСОБА_3 , які подали до нотаріуса заяви про прийняття спадщини, є: дочка ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 151), онук ОСОБА_7 (т. 1 а.с 141), дружина ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище « ОСОБА_8 » згідно свідоцтва про одруження серії НОМЕР_3 ) (т. 1 а.с. 148).

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 29.11.2021 ОСОБА_7 залучено до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору (т. 2 а.с. 47-48).

Позивач ОСОБА_2 є рідною дочкою спадкодавця ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження та свідоцтвом про одруження останньої (т. 1 а.с. 7, 8).

Третя особа із самостійними вимогами на предмет спору, ОСОБА_1 , є дружиною спадкодавця, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_4 , виданим Нехворощанською сільською радою Новосанжарського району Полтавської області 21 червня 2003 року, актовий запис про одруження № 4 від 21.06.2003 (т. 1 а.с. 150).

В межах вказаної спадкової справи приватним нотаріусом Новосанжарського районного нотаріального округу Полтавської області П`ятенко Л.І. були видані наступні свідоцтва про право на спадщину за заповітом:

- 29.11.2017 року на ім`я ОСОБА_1 , як спадкоємцю за заповітом від 05.05.2015 року, на земельну ділянку, що розташована на території Нехворощанської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області, площею 4,6547 га, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :00:001:1082 (т. 1 а.с. 168 );

- 19.02.2018 року на ім`я ОСОБА_7 , як спадкоємця за заповітом від 05.05.2015 року, на земельну ділянку, що розташована на території Нехворощанської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області, площею 4,6558 га, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :00:001:1081 (т. 1 а.с.185);

- 14.09.2018 року на ім`я ОСОБА_7 , як спадкоємця за заповітом від 05.05.2015 року, на транспортний засіб автомобіль марки ГАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_2 . (т. 1 а.с. 191).

Стосовно заповіту від 21.05.2003 року, складеного ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_6 (після укладення шлюбу - « ОСОБА_9 »), за змістом якого ОСОБА_3 заповів останній житловий будинок в с.Нехвороща Новосанжарського району Полтавської області (номер будинку та вулиця у заповіті не зазначені) та все майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося (т. 1 а.с. 155, 147), - свідоцтво про право на спадщину не видавалось.

В силу положень ч. 2 ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.

Також, місцевим судом установлено, що ОСОБА_2 постановою приватного нотаріуса Новосанжарського районного нотаріального округу П`ятенко Л.І. від 07.07.2020 року було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17.08.2012 року після померлого ОСОБА_3 з наступних підстав:

- щодо житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 : відсутність у спадкоємця правовстановлюючого документу, що підтверджує право власності спадкодавця на будинок, а саме свідоцтва про право особистої власності, виданого Нехворощанською сільською радою Новосанжарського району Полтавської області 14.11.1990; наявність розбіжності у написанні по батькові спадкодавця у вказаному свідоцтві про право власності на будинок та у свідоцтві про смерть спадкодавця, оскільки згідно з довідкою ПП «ПБТІ «Інвентаризатор» № 4577 від 03.06.2020 зазначено, що право власності на житловий будинок, зареєстроване за ОСОБА_3 , як за головою колгоспного двору, тоді як згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 зазначено: « ОСОБА_3 ».

- щодо земельної ділянки загальною площею 1,7479 га для будівництва та обслуговування вище вказаного жилого будинку: відсутність у спадкоємця правовстановлюючого документу, що підтверджує право власності спадкодавця на вказану земельну ділянку, а також витягів з Державного земельного кадастру.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Неховрощанської сільської ради, суд першої інстанції виходив із того, що позов пред`явлено до Неховрощанської сільської ради, яка є неналежним відповідачем, оскільки після смерті спадкодавця ОСОБА_3 наявні інші спадкоємці, які прийняли спадщину.

Місцевий суд також дійшов висновку про відсутність підстав і для задоволення позову третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права у порядку спадкування обов`язкової частки у спадщині, оскільки у ОСОБА_1 виникло право на спадкування майна, що перевищує вартість 1/4 частини житлового будинку та земельної присадибної ділянки, заповіданих ОСОБА_2 за заповітом від 17.08.2012 року.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Щодо належності відповідача за позовами.

Положенням статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Згідно з частиною 2, 3 вказаної статті якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Як роз`яснено у пункті 24 постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» належними відповідачами у справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. І тільки у випадку відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, чи у разі усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, - належними відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Матеріалами спадкової справи підтверджено, що спадкоємцями після смерті ОСОБА_3 , які прийняли спадщину, є: ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 .

Чинним цивільно-процесуальним законодавством України саме на позивача покладено обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок. Встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Неналежність відповідача у справі, за відсутності процесуальних підстав заміни неналежного відповідача судом, є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом, зокрема, у постановах від 01 липня 2020 року №706/1133/15-ц, від 07 жовтня 2020 року №1824932/17, від 01 березня 2021 року №2-314/2010.

У даній справі ОСОБА_2 не зверталась до суду першої інстанції із клопотанням про заміну відповідача, Нехворощанської сільської ради Полтавського району Полтавської області, на належного інших спадкоємців ОСОБА_3 .

Враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд не наділений правом за власної ініціативи здійснювати заміну неналежного відповідача, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 до Нехворощанської сільської ради Полтавського району Полтавської області, оскільки за наявності спадкоємців, що прийняли спадщину, позовні вимоги заявлені до неналежного відповідача.

Доводи апеляційної скарги щодо обов`язку суду першої інстанції або залучити належного відповідача або закрити провадження у справі на підставі п. 2 ч. 2 ст. 200 ЦПК України, є безпідставними та ґрунтуються на невірному тлумаченні заявником норм процесуального права, оскільки ОСОБА_2 не подавала клопотання про заміну неналежного відповідача.

Таким чином, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позову ОСОБА_2 до Нехворощанської сільської ради Полтавського району Полтавської області, у зв`язку із тим, що позовні вимоги пред`явлені до неналежного відповідача.

Також, необхідно зазначити, що ОСОБА_1 в якості відповідача у своєму позові заначила спадкоємця за заповітом - ОСОБА_2 , пред`явила позовні вимоги лише до неї та на обов`язкову долю в частці від майна, яке заповідане саме їй. Хоча ОСОБА_1 зазначає про те, що суд спотворив її позовні вимоги, однак ці аргументи є безпідставними, так як фактично ОСОБА_1 порушила питання про визнання обов`язкової частки в майні, яке було заповідано саме ОСОБА_2 , яка в зазначеному позові, враховуючи предмет спору та підстави позову, є належним відповідачем. До іншого спадкоємця, ОСОБА_7 , щодо успадкування обов`язкової долі в заповіданому йому майні, ОСОБА_1 позовних вимог не заявляла.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 29.11.2021 ОСОБА_7 залучено до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору (т. 2 а.с. 47-48), оскільки при вирішенні спору необхідно враховувати та визначити все майно померлого ОСОБА_3 , на яке відкрилася спадщина.

Незалучення місцевим судом ОСОБА_7 до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, не є підставою для зміни чи скасування судового рішення, крім того, цей недолік усунутий під час розгляду справи в апеляційній інстанції.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що місцевий суд позбавив її права на обов`язкову долю у спадщині та можливості в подальшому пред`явити аналогічний позов є безпідставними.

Щодо спадкування обов`язкової частки у спадщині відповідно до статті 1241 ЦК України.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 ЦК України).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).

Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (ч. 1 ст. 1235 ЦК України).

Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини (ч. 1, 2 ст. 1236 ЦК України).

Положеннями статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (ч. 3 ст. 1223 ЦК України). Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу) (ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України).

За своєю юридичною природою свобода розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту (свобода заповіту) є одним із основоположних принципів спадкового права, при цьому вона (свобода заповіту) не є абсолютною.

Одне із таких обмежень втілене законодавцем у статті 1241 ЦК України, якою визначено обмеження волі заповідача щодо права розпоряджатися власністю (обмеження принципу свободи заповіту) шляхом установлення права окремої категорії осіб на обов`язкову частку у спадщині.

Частиною 1 статті 1241 ЦК України передбачено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно з ч. 2, 3 вказаної статті до обов`язкової частки у спадщині зараховується вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу, встановленого на користь особи, яка має право на обов`язкову частку, а також вартість інших речей та майнових прав, які перейшли до неї як до спадкоємця. Будь-які обмеження та обтяження, встановлені у заповіті для спадкоємця, який має право на обов`язкову частку у спадщині, дійсні лише щодо тієї частини спадщини, яка перевищує його обов`язкову частку.

Обов`язкова частка може визначатися шляхом визнання права за спадкоємцем на ідеальну частку спадщини чи шляхом виділення йому при розділі визначених речей із спадкової маси (постанова Верховного Суду № 506/63/16-ц від 20.11.2019).

Роз`яснення щодо застування норм права, передбачених статтею 1241 ЦК України, містяться у постанові Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування». У пункті 19 вказаної постанови зазначено, при визначенні розміру обов`язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги, увесь склад спадщини, зокрема, право на вклади в банку (фінансовій установі), щодо яких вкладником було зроблено розпорядження на випадок своєї смерті, вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу. За згодою особи, яка має право на обов`язкову частку у спадщині, належна їй частка визначається з майна, не охопленого заповітом. У разі незгоди ця частка визначається з усього складу спадщини. Той зі спадкоємців, який має право на обов`язкову частку у спадщині та проживав разом із спадкодавцем на день його смерті, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї. Якщо той зі спадкоємців, хто має право на обов`язкову частку та не проживав зі спадкодавцем на день його смерті, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. У разі порушення права спадкоємців на обов`язкову частку у спадщині суд може вирішувати питання про недійсність свідоцтва про право на спадщину лише в тій частині, яка складає обов`язкову частку. Суд може зменшити розмір обов`язкової частки у спадщині з урахуванням відносин між спадкоємцем та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення, зокрема майнового стану спадкоємця. Позбавлення особи права на обов`язкову частку судом ЦК України не передбачає, хоча особа, яка має право на обов`язкову частку, може бути усунена від права на спадкування відповідно до статті 1224 ЦК України.

Правовідносини у сфері спадкування також врегульовані Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства Юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 (далі по тексту Порядок вчинення нотаріальних дій).

Згідно з нормами вказаного Порядку в редакції від 07.04.2017, що діяла станом на час відкриття спадщини (25.05.2017), а саме п. 5.9 розділу ІІ глави 10, передбачено, що право на обов`язкову частку у спадщині виникає у спадкоємця, передбаченого частиною першою статті 1241 Цивільного кодексу України, у випадках, якщо у заповіті містяться положення про усунення його від спадкування або цьому спадкоємцеві заповідана частка спадщини, яка є меншою від належної йому обов`язкової частки.

Відповідно до п. 1.10 розділу ІІ глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріус при посвідченні заповіту зобов`язаний роз`яснити заповідачу зміст статті 1241 Цивільного кодексу України про право на обов`язкову частку у спадщині.

Згідно з п. 5.9 розділу ІІ глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій право на обов`язкову частку у спадщині не залежить від згоди інших спадкоємців, волі спадкодавця та не пов`язане зі спільним проживанням спадкодавця й осіб, які мають право на обов`язкову частку. Право на обов`язкову частку у спадщині має особистий характер та не може переходити в порядку спадкової трансмісії.

Відповідно до п. 5.11 розділу ІІ глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій при визначенні розміру обов`язкової частки враховується все спадкове майно, як заповідане, так і те, що не охоплене заповітом, а також речі звичайної домашньої обстановки та вжитку. До складу спадкового майна входить і право на вклад у банку (фінансовій установі) незалежно від того, зроблено розпорядження у заповіті чи безпосередньо у банку (фінансовій установі).

Пунктом 5.12 розділу ІІ глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій передбачено, якщо заповідана лише частина спадкового майна, обов`язкова частка визначається, виходячи із вартості всього спадкового майна, але виділяється обов`язковому спадкоємцю з тієї частки спадкового майна, що залишилась поза заповітом. Якщо частка майна, що залишилась не заповіданою, менша порівняно із розміром обов`язкової частки у спадщині, обов`язковий спадкоємець отримує частку, якої не вистачає, із заповіданої частини спадкового майна.

З урахуванням змісту наведених вище норм права вбачається, що право на обов`язкову частку мають тільки особи, вичерпний перелік яких передбачений статтею 1241 ЦК України, а право вимагати обов`язкову частку у таких осіб виникає у тому разі, якщо стосовно якоїсь з цих осіб порушено її право на спадкування: особа не зазначена у заповіті взагалі, заповідана їй частка менша від обов`язкової.

Положення Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, на яку посилався суд першої інстанції у своєму рішенні, не суперечить положенням статті 1241 ЦК України, а лише дають тлумачення інституту обов`язкової частки, регулюють порядок її виділення та визначають, в яких випадках права на обов`язкову частку не виникає.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування відповідних норм права викладений у постанові Верховного Суду від 10 червня 2020 року у справі №162/825/16.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 з 21.06.2003 року по день смерті останнього, та на час відкриття спадщини ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) досягла 63-річного віку, тобто, відповідно до положень ст. 1, 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (в редакції від 06.02.2017, що діяла станом на час відкриття спадщини ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), вважається непрацездатною вдовою спадкодавця та входить до кола суб`єктів права на обов`язкову частку відповідно до статті 1241 ЦК України.

ОСОБА_3 за життя розпорядився належним йому майном на випадок своєї смерті шляхом складення заповітів, у тому числі і на користь своєї дружини ОСОБА_1 , яка прийняла спадщину та успадкувала заповідане їй майно за заповітом від 05.05.2015 земельну ділянку площею 4,6547 га, кадастровий номер :00:001:1082, вартість якої, відповідно до Витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, становить 161 966,43 грн. (т.1 а.с. 203).

Загалом, до спадкової маси увійшло наступне майно, що охоплене вищевказаними заповітами (іншого майна, не охопленого заповітами, не встановлено):

-земельна ділянка площею 4,6547 га, кадастровий номер :00:001:1082, успадкована ОСОБА_1 ;

-земельна ділянка площею 4,6558 га, кадастровий номер :00:001:1081, успадкована ОСОБА_7 ;

-автомобіль марки ГАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_2 , успадкований ОСОБА_7 ;

-житловий будинок з господарськими побудовами та присадибна земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є єдиними спадкоємцями за законом першої черги.

ОСОБА_1 , згідно із позовними вимогами, претендує на обов`язкову частку у спадковому майні, заповіданому ОСОБА_2 за заповітом від 17.08.2012, а саме: на 1/4 частину від цілого у житловому будинку з господарськими побудовами та присадибної земельної ділянки (кадастровий номер :01:004:0415), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (із розрахунку: половина від 1/2 частини, яка б їй належала у разі відсутності вказаного заповіту та спадкування у порядку першої черги за законом).

Як вірно встановлено судом першої інстанції, вартість житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 становить 48 600 грн. (т. 1 а.с. 14); вартість земельної ділянки - 22 390,11 грн. (а.с.23), що разом складає - 70 990,11 грн.

Таким чином, вартість 1/4 частини від цілого у цьому майні, як обов`язкової частки у спадщині, на яку претендує ОСОБА_1 , становить 17 747,53 грн.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 на підставі складеного на її ім`я заповіту від 05.05.2015 успадкувала частину спадкового майна після смерті свого чоловіка ОСОБА_3 , а саме земельну ділянку, вартість якої (161 966,43 грн.) перевищує вартість 1/4 частини житлового будинку та земельної ділянки, заповіданих ОСОБА_2 за заповітом від 17.08.2012, - суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Щодо встановлення вартості всього спадкового майна.

В матеріалах справи наявне свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 25.06.2012 року, з якого вбачається, що померлим ОСОБА_3 за життя була успадкована земельна ділянка з кадастровим номером :00:001:1081, вартість якої складає 113 658,43 грн. У подальшому ця земельна ділянка успадкована після смерті ОСОБА_3 його онуком, ОСОБА_7 , за заповітом від 05.05.2015.

В матеріалах справи відсутні докази щодо вартості автомобіля ГАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_2 , також успадкованого ОСОБА_7 за заповітом від 05.05.2015.

Разом з тим, саме ОСОБА_1 зобов`язана була визначити вартість всього спадкового майна та визначити вартість обов`язкової долі спадщини в усьому майні.

Відповідно до ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Розгляд справи здійснюється не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Хоча, при визначенні розміру обов`язкової частки враховується все спадкове майно, як заповідане, так і те, що не охоплене заповітом, однак ОСОБА_1 , звертаючись до суду із позовом, не зазначила склад всього спадкового майна та не довела належними і допустимими доказами у справі, що вартість заповіданої їй частки спадкового майна менша від вартості обов`язкової частки.

Доводи ОСОБА_1 про те, що питання вартості всього спадкового майна взагалі не обговорювалось, оскільки подання нею позову було обумовлено пред`явленням позову ОСОБА_2 до Нехврощанської сільської ради, є неслушними.

Суд першої інстанції вірно встановив предмет спору та обставини, які підлягають встановленню, а також правильно визначився з нормами матеріального права, які регулюють правовідносини, що виникли між сторонами, вірно врахував, що ОСОБА_1 на час відкриття спадщини досягла пенсійного віку (63-роки), тобто на день смерті була непрацездатною вдовою спадкодавця і входить до суб`єктів права на обов`язкову частку у спадщині, однак право вимагати обов`язкову частку у осіб, визначених статтею 1241 ЦК України, виникає у випадках порушення права на спадкування, а саме у разі: коли така особа не зазначена у заповіті взагалі; коли заповідана їй частка менша від обов`язкової.

Доводи апеляційної скарги з приводу зміни судом першої інстанції предмету і підстав позов, неврахування, що ОСОБА_1 на день смерті спадкодавця була непрацездатною вдовою спадкодавця, та фактичне позбавлення її права на обов`язкову частку у спадщині є безпідставними, не відповідають фактичним обставинам справи.

Диспозитивно розпорядившись своїми правами ОСОБА_1 самостійно визначила предмет позову та межі розгляду справи.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не врахував висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 483/597/16-ц, є безпідставними, з урахуванням того, що у наведеній постанові суду та оскаржуваному судовому рішенні встановлено різні фактичні обставини справи.

У даній справі предметом позову були позовні вимоги про позбавлення права на обов`язкову частку в спадщині, у зв`язку із чим Верховний Суд констатував, що цивільним законодавством не передбачено такого способу захисту цивільних прав, а можливе лише зменшення розміру обов`язкової частки.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти лише такі рішення, де аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Таким чином, наведена заявником в апеляційній скарзі правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові № 483/597/16-ц від 30.05.2018, є нерелевантною.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказувала, що згідно із текстом заяви ОСОБА_10 про прийняття спадщини (т.1 а.с. 148) вбачається, що остання цією заявою виразила свою згоду на прийняття спадщини за заповітом від 05.05.2015 №211, складеним на її ім`я, та від спадкування за законом за усіма підставами, передбаченими чинним законодавством відмовляється; зміст статті 1241 ЦК України їй роз`яснено нотаріусом.

Згідно з п. 5.9 розділу ІІ глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріус має пояснити спадкоємцю, який має право на обов`язкову частку у спадщині, його право на одержання належної частки спадщини. Спадкоємець може відмовитися від права на обов`язкову частку у спадщині шляхом подачі нотаріусу заяви про те, що зі змістом заповіту він ознайомлений, зміст статті 1241 Цивільного кодексу України йому роз`яснено і він не претендує на одержання обов`язкової частки у спадщині.

Суд апеляційної інстанції вважає заперечення, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, обґрунтованими.

Разом з тим, відсутність у рішенні місцевого суду висновків щодо такої заяви не є підставою для скасування чи зміни рішення місцевого суду, оскільки місцевий суд відмовив в задоволенні позову з інших мотивів, які є самостійною підставою для відмови в задоволені позовних вимог.

висновків за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія апеляційного суду вважає, що рішення суду першої інстанції винесене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, є законним, обґрунтованим і підстав для його скасування чи зміни не вбачається.

Враховуючи те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, підстави для перерозподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 375, 141, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 13 липня 2021 року - залишити без змін

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 грудня 2021 року.

Головуючий суддя П.С. Абрамов

Судді Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак