ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/3110/21 Номер провадження 22-ц/814/2730/21Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т. В. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів Одринської Т.В., Панченка О.О.,

при секретарі Філоненко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 09 листопада 2021 року (повний текст судового рішення складено 10 листопада 2021 року)

у справі за позовом ОСОБА_1 до об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Пушкіна 116» про визнання наказу про звільнення з роботи незаконним та зміну формулювання наказу,

В С Т А Н О В И В :

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (далі - ОСББ) «Пушкіна-116» про визнання наказу про звільнення з роботи незаконним та зміну формулювання наказу.

У позовній заяві вказувала, що 17 квітня 2016 року вона була обрана членом правління та прийнята на роботу на посаду голови правління ОСББ «Пушкіна-116».

26 травня 2021 року наказом ОСББ «Пушкіна-116» №1/2021 від 26 травня 2021 року позивач була звільнена з посади голови правління ОСББ «Пушкіна-116» згідно пункту 9 статті 36 КЗпП України.

ОСОБА_1 вважає, що даний наказ є незаконним та підлягає скасуванню з наступних причин та підстав.

Стаття 36 КЗпП України має три частини та не має пункту 9. Позивач зазначає, що, можливо, відповідач мав на увазі пункт 9 частини першої статті 36 КЗпП України підстави передбачені іншими законами. На думку ОСОБА_1 , Закон України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» теж не може бути підставою для звільнення. Поштове повідомлення №970 від 24 травня 2021 року не є підставою для звільнення голови правління ОСББ. Оскаржуваний наказ підписаний неуповноваженою та некомпетентною на те особою, у зв`язку з тим, що у відповідача відсутня посада «Голова ОСББ». Загальні збори співвласників ОСББ не уповноважували ОСОБА_2 ухвалювати та підписувати наказ про її звільнення, тому наказ виданий особою, яка не мала на те відповідних повноважень. Крім того, вона не могла бути звільнена наказом, адже таке звільнення оформлюється рішенням загальних зборів співвласників відповідача. Також протокол загальних зборів ОСББ «Пушкіна-116» від 29 квітня 2021 року не містить інформації щодо дати звільнення ОСОБА_1 та за якою статтею КЗпП України вона звільняється. На думку позивача, до компетенції правління не входить питання стосовно звільнення голови правління.

ОСОБА_1 вважає, що її звільнення повинно було б відбутися за пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України - у зв`язку з припиненням повноважень посадової особи.

У позовній заяві позивач прохає: визнати незаконним та змінити зміст наказу ОСББ «Пушкіна-116» №1/2021 від 26 травня 2021 року в частині формулювання підстави звільнення ОСОБА_1 та вважати її звільнення за пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України, у зв`язку з припиненням повноважень посадової особи голови правління ОСББ «Пушкіна-116».

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 09 листопада 2021 року провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСББ «Пушкіна-116» про визнання наказу про звільнення з роботи незаконним та зміну формулювання наказу закрито.

Роз`яснено позивачу ОСОБА_1 , що вона має право звернутися до Господарського суду Полтавської області в порядку господарського судочинства.

Суд першої інстанції закрив провадження у справі, оскільки прийшов до висновку, що вказаний спір стосується захисту прав позивача щодо правомірності прийняття загальними зборами членів ОСББ рішення про припинення її повноважень голови правління ОСББ, а не її трудових прав, тобто є спором, пов`язаним з діяльністю або припиненням діяльності юридичної особи, відтак повинен розглядатися за правилами господарського судочинства.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Із ухвалою суду не погодилася ОСОБА_1 , яка її оскаржила в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі позивач просить визнати незаконною та скасувати ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 09 листопада 2021 року про закриття провадження, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

ОСОБА_1 вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена із порушенням норм процесуального права, а також суд невірно встановив обставини справи та застосував практику Верховного Суду.

На думку ОСОБА_1 , у даному випадку виник трудовий спір, а тому справа підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Щодо явки та позиції учасників справи в суді апеляційної інстанції

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції позивач та її представник апеляційну скаргу підтримали, пославшись на обставини та доводи, що наведені в апеляційній скарзі.

Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.

Позиція апеляційного суду

Судом встановлено, що згідно Протоколу установчих зборів об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, проведених 17 квітня 2016 року за місцезнаходженням: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 обрано головою правління (а.с.12-34).

Згідно наказу №1/2021 від 26 травня 2021 року звільнено ОСОБА_1 з посади голови правління ОСББ «Пушкіна-116» 26 травня 2021 року згідно пункту 9 статті 36 КЗпП України (а.с.9).

Статтею 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. Це означає, що право особи на звернення до суду не може бути обмеженим. Тобто, юрисдикція виникає там, де є спір про право. Предметом юрисдикції є суспільні відносини, які виникають у зв`язку з вирішенням спору. Поняття юрисдикції безпосередньо пов`язано з процесуальним законодавством.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, ЦПК України, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).

Частиною першою статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових, відносин та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Відповідно до частини другої статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

При вирішенні питання про те, чи є правовідносини господарськими, а спір - господарським, необхідно виходити з визначень, наведених у статті 2 та частині першій статті 3 ГК України відповідно до яких як господарську діяльність розуміють діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямовану на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Стаття 20 ГПК України визначає коло справ, які підлягають розгляду в господарському суді, зокрема й справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, у тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Правові та організаційні засади створення, функціонування, реорганізації та ліквідації об`єднань власників житлових та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку, захисту їхніх прав та виконання обов`язків щодо спільного утримання багатоквартирного будинку визначено Законом України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» від 29 листопада 2001 року № 2866-III.

Відповідно до частини другої статті 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» об`єднання співвласників багатоквартирного будинку - юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна.

Частиною другою статті 4 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» встановлено, що об`єднання створюється як непідприємницьке товариство для здійснення функцій, визначених законом. Порядок надходження і використання коштів об`єднання визначається цим Законом та іншими законами України.

Згідно з частиною першою статті 85 ЦК України непідприємницькими товариствами є товариства, які не мають на меті одержання прибутку для його наступного розподілу між учасниками.

Отже, зазначений Закон визначає ОСББ як юридичну особу, створену власниками для сприяння використання їх власного майна, управління, утримання і використання неподільного та загального майна.

Загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що належать до компетенції інших органів товариства. Загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад (частина перша статті 98, частина перша статті 99 ЦК України).

Як передбачено частинами першою, другою статті 10 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» органами управління об`єднання є загальні збори співвласників, правління, ревізійна комісія об`єднання. Вищим органом управління об`єднання є загальні збори.

Загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що належать до компетенції інших органів товариства. Загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад (частина перша статті 98, частина перша статті 99 ЦК України).

Частиною третьою статті 99 ЦК України передбачено, що повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.

Відповідно до частини першої статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Припинення повноважень члена виконавчого органу товариства за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від звільнення працівника з роботи (тобто розірвання з ним трудового договору) на підставі положень КЗпП України. Саме тому можливість уповноваженого органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу міститься не в приписах КЗпП України, а у статті 99 ЦК України, тобто не є предметом регулювання трудового права.

Реалізація учасниками юридичної особи корпоративних прав на участь в її управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, звільнення, відкликання членів виконавчого органу стосується також наділення їх повноваженнями на управління юридичною особою або позбавлення таких повноважень на управління юридичною особою. Хоч такі рішення уповноваженого на це органу можуть мати наслідки і в межах трудових правовідносин, але визначальними за таких обставин є корпоративні правовідносини.

У зв`язку із цим, припинення повноважень члена виконавчого органу товариства відповідно до частини третьої статті 99 ЦК України є дією уповноваженого органу товариства, спрямованою на унеможливлення здійснення членом його виконавчого органу управлінської діяльності. Необхідність такого правила зумовлена специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління. За природою корпоративних відносин учасникам товариства має бути надано можливість у будь-який час оперативно відреагувати на дії особи, яка здійснює представницькі функції зі шкодою (чи можливою шкодою) для інтересів товариства, шляхом позбавлення її відповідних повноважень.

Відтак, зміст частини третьої статті 99 ЦК України надає право компетентному (уповноваженому) органу товариства припинити на свій розсуд повноваження члена виконавчого органу у будь-який час.

Така форма захисту є специфічною дією носіїв корпоративних прав у відносинах з особою, якій вони довірили здійснювати управління товариством, і не може розглядатися в площині трудового права.

Конституційний Суд України у рішенні від 12 січня 2010 року № 1-рп/2010 у справі за конституційним зверненням товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародний фінансово-правовий консалтинг» про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 ЦК України (у попередній редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України від 13 травня 2014 року № 1255-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів») зазначив, що реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а саме корпоративних правовідносин, що виникають між товариством та особами, яким довірено повноваження з управління ним.

Вищевказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року, справа № 310/8875/19 (провадження № 61-283св21).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постановах: від 30 січня 2019 року у справі № 145/1885/15-ц (провадження № 14-613цс18), від 02 жовтня 2019 року у справі № 501/1571/16-ц (провадження № 14-472цс19), від 19 лютого 2020 року у справі № 145/166 /18 (провадження № 14-524цс19), 15 вересня 2020 року у справі № 205/4196/18 (провадження № 14-670цс19), від 13 жовтня 2020 року у справі № 683/351/16-ц (провадження № 14-113цс20) неодноразово зазначала про критерії розмежування між трудовими та господарськими спорами з приводу звільнення членів виконавчого органу товариства, у тому числі голови правління.

Такий же висновок було зроблено Верховним Судом у постановах від 03 червня 2020 року у справі № 522/495/17 (провадження № 61-36822св18), від 27 січня 2021 року у справі № 569/4731/19 (провадження № 61-18752св19).

Аналізуючи матеріали справи колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позивач фактично оспорює рішення правління ОСББ в частині формулювання причини припинення своїх повноважень, як голови ОСББ - члена виконавчого органу та зміни дати такого припинення, та саме з вказаним рішенням пов`язує свої вимоги про зміну формулювання свого звільнення, що свідчить про те, що вказаний спір стосується захисту права позивача щодо правомірності прийняття загальними зборами членів ОСББ рішення про припинення її повноважень голови правління ОСББ, а не її трудових прав, тобто є спором, пов`язаним з діяльністю або припиненням діяльності юридичної особи, відтак повинен розглядатися за правилами господарського судочинства, а доводи апеляційної скарги щодо невірного встановлення судом обставин справи та наявності трудового спору між сторонами не ставлять під сумнів правильність прийнятого судового рішення.

Щодо інших доводів апеляційної скарги

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції невірно застосував правові висновки Верховного Суду та практику апеляційних судів, зокрема, позивач посилається на постанову Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 456/8060/15-ц, не дають підстави для задоволення апеляційної скарги, оскільки судом першої інстанції обґрунтовано взято до уваги правові позиції, які висловлені в останніх постановах Верховного Суду, в тому числі: від 03 червня 2020 року у справі № 522/495/17 (провадження № 61-36822св18), від 27 січня 2021 року у справі № 569/4731/19 (провадження № 61-18752св19), від 04 серпня 2021 року у справі № 310/8875/19 (провадження № 61-283св21).

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що позивач хоча і не ставить питання про поновлення на посаді, однак просить визнати недійсним наказ про звільнення з роботи та змінити підстави звільнення та фактично, як уже зазначалось, оспорює рішення правління ОСББ.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Як вбачається з частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Повноваження суду апеляційної інстанції закріплені у статті 374 ЦПК України.

Як передбачено пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із дотриманням норм процесуального права, при розгляді апеляційної скарги підстави для скасування ухвали суду першої інстанції не встановлені, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Щодо судових витрат

За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл витрат.

Оскільки апеляційний суд не задовольняє вимоги скаржника, не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється при розгляді цієї апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 09 листопада 2021 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 грудня 2021 року.

Головуючий В.П. Пікуль

Судді Т.В. Одринська

О.О. Панченко