ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2021 року

м. Черкаси

Справа № 695/1695/21
Провадження № 22-ц/821/1923/21
Категорія: скарга на ухвалу

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В.

суддів: Василенко Л.І., Єльцова В.О.

за участю секретаря: Захарченко А.Д.

учасники справи:

заявник: ОСОБА_1

заінтересовані особи: Золотоніський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції; Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»

розглянувши в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 09 вересня 2021 року (постановлену в приміщенні Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області під головуванням судді Степченкка М.Ю., повний текст ухвали виготовлений 13 вересня 2021 року), якою відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України, -

в с т а н о в и в :

09 червня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області із заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон.

Заяву обґрунтовано тим, що 01 липня 2010 року ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області за поданням ДВС Золотоніського МРУЮ його було обмежено у праві виїзду за кордон. Про існування даного обмеження, вказуєОСОБА_1 , йому стало відомо у 2020 році.

Для встановлення причин обмеження, зазначає ОСОБА_1 , ним було здійснено запит до Державної прикордонної служби України, яка листом від 05 березня 2021 року роз`яснила підстави накладення такого обмеження. Обмеження накладено задля виконання судового наказу Золотоніського міськрайонного суду від 22 червня 2009 року про стягнення заборгованості за кредитним договором № CSXRF710711380 від 08 лютого 2008 року у сумі 9287,22 грн.

Від ДВС заявник дізнався, що у період з 15 липня 2011 року по 26 вересня 2011 року у Золотоніському ВДВС перебувало виконавче провадження №27594363 з примусового виконання судового наказу №2-н-67 від 22 червня 2009 року про стягнення з заявника на користь ПАТ КБ «Приватбанк» боргу в сумі 9287,22 грн. та 90,19 грн. судових витрат.

Дане виконавче провадження завершено на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 21 квітня 1999 року), передано до архіву, де зберігалося протягом 3 років, після чого було знищене. Однак ухвала суду про тимчасове обмеження продовжує діяти, що порушує конституційні права заявника.

У зв`язку з чим, ОСОБА_1 звернувся до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області із даною заявою та просив постановити рішення, яким скасувати тимчасове обмеження відносно нього у праві виїзду за межі України.

Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 09 вересня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції, зокрема, мотивована тим, що надані заявником докази свідчать про те, що в ОСОБА_1 наявна заборгованість, судовий наказ не було виконано в примусовому порядку, а виконавче провадження було завершене, а не закінчене.

При цьому, за висновками суду першої інстанції, таке повернення виконавчого документа не припиняє тимчасове обмеження у виїзді за кордон, як захід примусового виконання рішення суду, а стягувач має право повторно пред`явити виконавчий документ до виконання.

Отже, підстав для зняття (скасування) тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України не існує.

В апеляційній скарзі, поданій 28 вересня 2021 року, ОСОБА_1 , вважаючи оскаржувану ухвалу суду першої інстанції необґрунтованою, постановленою при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для правильного вирішення вказаного питання по суті, винесеною із порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, просив суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 09 вересня 2021 року та прийняти нове рішення, яким заяву ОСОБА_1 задовольнити, скасувавши тимчасове обмеження заявника у праві виїзду за межі України.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не надав належної уваги тому, що підставою для скасування тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України є факт того, що судовий наказ, на підставі якого обмеження було встановлено, не може бути виконаним, оскільки відсутні законні підстави для виконання виконавчого документа.

Відзив на апеляційну скаргу до Черкаського апеляційного суду не надходив.

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Як вбачається з наявних матеріалів справи, 22 червня 2009 року Золотоніським міськрайонним судом Черкаської області було винесено судовий наказ про стягнення із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором №CSXRF710711380 від 08 лютого 2008 року у сумі 9287,22 грн., судового збору в сумі 16,44 грн., витрат на ІТЗ в сумі 43,75 грн. (а.с. 20)

Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду від 01 липня 2010 року за поданням старшого державного виконавця ВДВС Золотоніського МРУЮ було тимчасово обмежено боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання ним своїх зобов`язань згідно судового наказу Золотоніського міськрайонного суду від 22 червня 2009 року про стягнення заборгованості за кредитним договором №CSXRF710711380 від 08 лютого 2008 року у сумі 9287,22 грн. (а.с. 19)

З листа Управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області ЦМУ МЮ (м. Київ) від 21 квітня 2021 року за № ПІ-С-114-13/209 вбачається, що у період з 15 липня 2011 року по 26 вересня 2011 року у Золотоніському ВДВС перебувало виконавче провадження №27594363 з примусового виконання судового наказу №2-н-67 від 22 червня 2009 року про стягнення з заявника на користь ПАТ КБ «Приватбанк» боргу в сумі 9287,22 грн. та 90,19 грн. судових витрат, яке було завершено на підставі п.2 ч.1 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції Закону від 21.04.2021 р.). (а.с. 13-14)

Як на підставу вимог заяви про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, ОСОБА_1 посилався на те, що виконавче провадження з виконання судового наказу № 2-н-67, де він є боржником, завершено на підставі п.2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції від 21.04.1999 р.), що в свою чергу є підставою для скасування обмеження, вжитого ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 01 липня 2010 року

Згідно ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзд в Україну громадян України» громадянинові України може бути тимчасово обмежено у видачі паспорта або громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у випадках, якщо діють неврегульовані аліменти, договірні чи інші невиконані зобов`язання до виконання зобов`язань або розв`язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов`язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, або він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням - до його виконання.

Згідно п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент вчинення виконавчих дій), у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов`язань за рішенням.

Відповідно до ч. 5 ст. 441 ЦПК України, суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Судом встановлено, що ухвалою Золотоніського міськрайонного суду від 01 липня 2010 року за поданням старшого державного виконавця ВДВС Золотоніського МРУЮ було тимчасово обмежено боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання ним своїх зобов`язань згідно судового наказу Золотоніського міськрайонного суду від 22 червня 2009 року про стягнення заборгованості за кредитним договором №CSXRF710711380 від 08 лютого 2008 року у сумі 9287,22 грн.

Разом з тим, 26 вересня 2011 року державним виконавцем було винесено постанову про завершення виконавчого провадження відповідно до вимог п.2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 21.04.1999 р.).

Відповідно до п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент вчинення виконавчих дій) у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Крім того, статтею 47 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу не означає закінчення (закриття) виконавчого провадження і не тягне за собою наслідків у вигляді неможливості розпочати його знову та не позбавляє стягувача права повторно звернутися до органу державної виконавчої служби за виконанням судового рішення протягом встановлених законом строків.

Відповідно до пункту 4 Розділу XIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженого Наказом Міністерства Юстиції України №512/5 від 02 квітня 2012 року, тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України особи знімається у разі винесення виконавцем постанови про: закінчення виконавчого провадження на підставі пунктів 1-3, 5-7, 9-12, 14, 15 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (закінчення виконавчого провадження); скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України - у разі погашення заборгованості зі сплати періодичних платежів у повному обсязі.

Судом встановлено, що зобов`язання за судовим наказом № 2-н-67 Золотоніського міськрайонного суду від 22 червня 2009 року ОСОБА_1 не виконані, борг не погашено, в примусовому порядку судовий наказ виконано не було, а виконавче провадження було завершене, а не закінчене.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що підстав для зняття тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України не було як на момент винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, так і не існує на час розгляду скарги.

Колегія суддів також звертає увагу, що поняття «повернення виконавчого документа стягувачу» і «закінчення виконавчого провадження», регулюються різними статтями Закону України «Про виконавче провадження» і мають різні юридичні наслідки.

Зважаючи на викладене, судова колегія приходить до висновку, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, доводи апеляційної скарги не свідчать про неправильне встановлення судом обставин, які мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, або порушення норм процесуального права.

Аргументи апеляційної скарги, поданої ОСОБА_1 , не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваної ухвали.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

У відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення ухвали Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 09 вересня 2021 року без змін, а апеляційної скарги ОСОБА_1 без задоволення.

Керуючись ст. ст.367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 09 вересня 2021 року, якою відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуюча О.В. Карпенко

Судді Л.І. Василенко

В.О. Єльцов

/ текст постанови суду виготовлений 23 грудня 2021 року/