РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2021 року м. Сєвєродонецьк

Сєвєродонецький міський суд Луганської області в складі:

головуючого судді Бароніна Д.Б.,

за участю секретаря Корнєвої Ю.П.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Сєвєродонецьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька, за участю Служби у справах дітей Сєвєродонецької міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області, -

ВСТАНОВИВ:

1. Позиції сторін, процесуальні дії

1.1. ОСОБА_1 звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області із позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.08.2009, а 01.02.2019 шлюб було розірвано за рішенням суду. Сторони мають неповнолітню дитину: доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дитина проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні, відповідач має заборгованість зі сплати аліментів та участі у житті доньки не приймає. При цьому, відповідач не надає дозвіл на виїзд дитини за кордон України для відпочинку та оздоровлення.

Позивач просить надати дитині дозвіл на перетинання державного кордону України в країни Шенгенської угоди та Європейського союзу, країни Митного союзу, євразійського економічного союзу, АР Крим, ОАЄ, Арабської республіки Єгипту, Туреччини без згоди та супроводу батька дитини ОСОБА_2 та у супроводі її матері ОСОБА_1 на загальний строк тимчасових виїздів не більше 90 днів протягом одного календарного року з дня набрання законної сили рішення суду до досягнення ОСОБА_3 16-річного віку.

1.2. Ухвалою суду від 08.12.2021, яка відображена у протоколі судового засідання, було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.

Ухвалою суду від 23.12.2021, яка відображена у протоколі судового засідання, суд відмовив у прийнятті до розгляду та повернув позивачу заяву про зменшення позовних вимог, оскільки до неї всупереч ч. 5 ст. 49 ЦПК України не було додано доказів направлення її копії Службі у справах дітей Сєвєродонецької міської ВЦА, а також оскільки заява була подана із порушенням строку, визначеного п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України.

1.3. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, які викладені в позовній заяві. Додатково пояснила, що відповідач дійсно надавав дозволи на виїзд дитини за кордон у 2021 році та до цього, але процес отримання дозволу завдавав страждань дитині.

Відповідач у судовому засіданні вказав, що він жодного разу не відмовив у наданні дитині дозволу на виїзд за кордон. Єдина його вимога - він бажає знати куди, коли і з ким їде дитина.

В судовому засіданні представник третьої особи присутній не був, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

1.4. Обидва батьки ОСОБА_3 в судовому засіданні просили суд не викликати дитину, оскільки це завдасть їй психологічної травми. Суд погоджується з тим, що наявних у справі доказів та пояснень сторін достатньо для всебічного вирішення справи і виклик дитини до суду не був необхідним.

2. Обставини справи, зміст спірних правовідносин

2.1. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 09.09.2010 Відділом реєстрації актів цивільного стану Сєвєродонецького міського управління юстиції Луганської області, ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що зроблено відповідний актовий запис № 729. Батьком записаний ОСОБА_2 , матір`ю - ОСОБА_1 .

З копії рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 01 лютого 2019 року по справі № 428/9864/18 вбачається, що шлюб, зареєстрований 15.08.2009 Відділом реєстрації актів цивільного стану Сєвєродонецького міського управління юстиції Луганської області, актовий запис № 410, між сторонами розірвано. Рішення набрало законної сили 05 березня 2019 року.

2.2. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідно до розпорядження керівника Сєвєродонецької міської військово-цивільної адміністрації № 1905 від 28 вересня 2021 року, має статус дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів, зазнала психологічного насильства, моральних та психологічних страждань, що не потребують доведення.

Згідно довідки начальника Сєвєродонецького МВ ДВС від 11.11.2021 № 60408 ОСОБА_2 має заборгованість за 5 місяців та у сумі 1412,74 грн. зі сплати аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 .

3. Релевантні джерела права та акти їх застосування

3.1. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

3.2. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

3.3. Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 313 Цивільного кодексу України встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування.

Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування.

Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України.

Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Згідно статті 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону.

Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.

3.4. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 із змінами та доповненнями, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, зокрема:

- за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

- без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

3.5. У постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі № 643/1090/17 викладено висновок про те, що сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року по справі № 712/10623/17 вказано, що тимчасовий дозвіл на виїзд дитини за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

4. Оцінка доказів та аргументів сторін

4.1. Суд зазначає, що при вирішенні справ про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу одного із батьків належить встановити відповідність такої поїздки до іншої країни інтересам дитини (відпочинок, оздоровлення, розвиток, відвідування родичів тощо), ухилення одним із батьків від надання згоди на таку поїздку або неможливість чи суттєва ускладненість отримання такої згоди з певних причин, зазначення конкретної країни та конкретного періоду часу перебування у цій державі, тобто країни та періоду разової поїздки. При цьому, суд виходить з необхідності визначення конкретного строку виїзду дитини за кордон в конкретну країну, що з одного боку буде відповідати інтересам дитини, а з іншого боку не призведе до фактичного надання судом дозволу на виїзд дитини за кордон протягом невизначеного часу у занадто широкий перелік країн.

Виходячи із змісту заявлених позивачкою вимог, суд приходить до висновку про їх необґрунтованість, оскільки позивачем не зазначений конкретний проміжок часу, необхідний для виїзду дитини за кордон. Надання дозволу на тимчасовий виїзди дитини за кордон без згоди батька «не більше 90 днів протягом одного календарного року до досягнення дитиною 16-річного віку» фактично призведе до надання невиправдано широкого дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька.

Крім того, позивач вказала широкий перелік країн, до яких вона просить надати дозвіл на виїзд дитини, що на думку суду свідчить про невизначеність позивача стосовно того, до якої саме країни необхідний виїзд дитини.

4.2. Суд додатково звертає увагу на те, що позивач визнала факт надання відповідачем дозвоолів на виїзд дитини в 2021 році до Туреччини та Єгипту. Позивач вказала, що відповідач надає дозволи на виїзд дитини за кордон, але це пов`язано із складною процедурою, яка викликає страждання у дитини. Крім того позивач вказала, що наступна поїздка з дитиною за кордон планується приблизно у квітні 2021 року в Єгипет, проте поїздка ще не оплачена та конкретно не визначена.

На думку суду, вищевказані пояснення позивача свідчать про те, що станом на теперішній час відсутня необхідність судового захисту прав дитини на виїзд за кордон, оскільки позивачем не доведено фактів відмови відповідача у наданні дозволу на виїзд дитини за кордон в минулому, а також не доведено, що позивач планує поїздку з дитиною за кордон в майбутньому у конкретно визначений період виїзду та повернення до України.

4.3. Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що даний позов є необґрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає. Фактично, подання цього позову спрямоване на усунення необхідності отримувати дозвіл відповідача на виїзд дитини за кордон у майбутньому.

5. Розподіл судових витрат, інші процесуальні питання

5.1. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що у задоволенні позову було відмовлено, в той час як третя особа та відповідач не заявляли про наявність у них судових витрат. Отже, судові витрати, які підлягають розподілу, у цій справі відсутні.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 76, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280-284, 354, 355 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Луганського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подана апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Д.Б. Баронін