ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/2237/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №697/1894/21 Категорія: 310020000 Сивухін Г. С.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2021 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Бондаренка С.І., Гончар Н.І.

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у письмовому провадженні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 27 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на малолітню дитину, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2021 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначала, що вона та відповідач перебувають у зареєстрованому шлюбі з 04 серпня 2007 року.

Від цього шлюбу у них народилася дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який постійно проживає з позивачкою та перебуває на її утриманні.

Вказує, що відповідач приймати участі у вихованні та повноцінному розвитку дитини не бажає, в добровільному порядку не надає матеріальної допомоги на його утримання, ігноруючи своїми батьківськими обов`язками хоча зобов`язаний утримувати дитину.

Відповідач інших утриманців не має. Працездатний, отримує дохід, його стан здоров`я дозволяє працювати.

На підставі викладеного просила суд стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача аліменти на утримання сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частини заробітку (доходу) боржника, але не більше 10 розмірів прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня позову і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 27 жовтня 2021 року задоволено повністю.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі ј частки від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% встановленого законом прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 20.09.2021 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 908 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати понесені на правничу допомогу у розмірі 2 270 грн.

Рішення допущено до негайного виконання в межах суми платежу за один місяць.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що обов`язок щодо утримання дітей покладається на обох батьків, оскільки відповідач усунувся від обов`язку по утриманню дитини, тому з нього підлягають стягненню аліменти на утримання неповнолітньої дитини у розмірі ј частини всіх видів доходів відповідача, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції змінити, доповнивши 2 абзац резолютивної частини рішення, виклавши його у наступній редакції : «Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі ј частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % встановленого законом прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 розмірів прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 20.09.2021 року і до повноліття дитини», вважаючи його винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що при розгляді даної справи суд першої інстанції не розглянув заявлену вимогу про стягнення аліментів на утримання дитини в розмірі ј заробітку (доходу) боржника, але не більше 10 розмірів прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Вказує, що представник відповідача не заперечував проти задоволення позовних вимог, проте суд першої інстанції не зазначив у рішенні суду граничний розмір стягнення з відповідача аліментів не більше 10 розмірів прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, що не відповідає як заявленим позовним вимогам так і неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Частинами 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду в повній мірі відповідає даним вимогам закону.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, що згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 09.08.2018 року, виданого Канівським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, сторони по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , являються батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Відповідно копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 , ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно довідки виконавчого комітету Канівської міської ради № 1169 від 11.06.2021 року вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований з 09.08.2018 року за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання його матері ОСОБА_2 .

Частиною другою статті 51 Конституції України та статтею 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України) встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Згідно з частиною першою статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з частинами другою та третьою статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

При цьому, максимальна сума аліментів не може перевищувати 10 прожиткових мінімумів на одну дитину відповідного віку.

Статтею 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Оскільки сторони по справі добровільно не домовились про матеріальне утримання дитини, кошти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (аліменти) присуджує суд.

Згідно ч. 5 ст. 183 СК України той з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину однієї чверті, на двох однієї третини, на трьох і більше дітей половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Тлумачення частини п`ятої статті 183 СК України свідчить, що обмеження щодо розміру аліментів, передбачене частиною п`ятою статті 183 СК України встановлено виключно для справ, що розглядаються у порядку наказного провадження, яке призначене для стягнення грошових сум незначного розміру щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Установивши, що відповідач є працевлаштованою особою проте в матеріалах справи відсутні відомості про його доходи і визнання ним позовних вимог, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про задоволення вимог в частині визначення розміру аліментів у частці від доходу, при цьому зазначення як мінімального так і максимального розміру аліментів не є обов`язковою умовою, оскільки розмір аліментів не може перевищувати або бути нижчим за встановлений законом розмір аліментів.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції зробив обгрунтований висновок про стягнення аліментів у розмірі визначеному позивачем , а саме ј частки заробітку (доходу) боржника і відповідачем рішення суду в цій частині не оскаржується.

Доводи апелянта щодо визнання позовних вимог в повному обсязі, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 6 ст. 263 ЦПК України якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 203 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності на це законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

По даній справі визнання позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

З урахуванням вказаних норм права, суд першої інстанції постановив рішення про задоволення позову.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст.ст.12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст.ст. 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування за наведених доводів апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини 1статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 27 жовтня 2021 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 23 грудня 2021 року.

Судді: