Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/3724/21
Провадження 2/711/2061/21
РІШЕННЯ
30 листопада 2021 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:
головуючого судді - Кондрацької Н.М.
при секретарі - Мелещенко О.В.,
захисників адвокатів Гончар С.М., Давигора С.А., Чакалов А.К.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гончар Сергій Миколайович, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним (фраудаторним) та застосування наслідків недійсності правочину,
Представник ОСОБА_1 - адвокат Гончар С.М. звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просить визнати недійсним договір дарування частки квартири за адресою АДРЕСА_1 , від 13.12.2019, серія та номер 1308, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Висоцькою С.І. та застосувати наслідки недійсності правочину шляхом повернення сторін у попередній стан.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що вироком Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 23.02.2021 визнано винуватим ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортним засобом на 2 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 3 роки. Цивільний позов ОСОБА_1 задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_2 майнову шкоду в розмірі 167876,86 грн. та моральну шкоду в розмірі 300000 грн. Вироком Черкаського апеляційного суду від 20.05.2021 вирок Чорнобаївського суду в частині призначеного покарання скасовано та ухвалено в цій частині новий вирок, яким призначено покарання у вигляді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки. Також скасовано вирок Чорнобаївського районного суду Черкаської області в частині розв`язання цивільного позову про відшкодування матеріальної шкоди та призначено в цій частині новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства. В частині стягнення відшкодування моральної шкоди вирок Чорнобаївського районного суду залишено без змін. 07.06.2021 Чорнобаївським районним судом Черкаської області видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в сумі 300000 грн. Постановою приватного виконавця Плесюка О.С. від 09.06.2021 відкрито провадження за вказаним виконавчим листом, номер виконавчого провадження 65753234. 10.06.2021 представник стягувача ОСОБА_1 адвокат Гончар С.М. ознайомився із матеріалами виконавчого провадження і виявив, що боржник ОСОБА_2 ще 13.12.2019 відчужив своєму батькові ОСОБА_3 за договором дарування належну йому частку (1/2) у праві власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 . Щодо хронології подій, що має значення для спору, слід вказати наступне: 19.11.2019 ОСОБА_1 як потерпілою подано цивільний позов до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином, у межах кримінального провадження (справа № 695/2968/19), що було передане на розгляд Чорнобаївського районного суду Черкаської області внаслідок зміни підсудності; 05.12.2019 у справі, відбулося підготовче судове засідання, в якому стороною потерпілої заявлено клопотання про арешт майна обвинуваченого та водночас цивільного відповідача ОСОБА_2 , а саме: 1/2 частки квартири за адресою АДРЕСА_1 ; 05.12.2019 Чорнобаївський районний суд за наслідками підготовчого судового засідання постановив ухвалу про призначення судового розгляду, якою, серед іншого, відмовив у задоволенні клопотання потерпілої ОСОБА_1 про арешт майна. Таким чином, 05.12.2019 ОСОБА_2 дізнався про намір арешту його майна в забезпечення цивільного позову потерпілої на загальну суму 496581,86 грн., а суд відмовив в арешті майна, внаслідок чого у ОСОБА_2 виникла можливість приховати зазначене майно від подальшого звернення стягнення на нього; 13.12.2019 ОСОБА_2 скористався наданою йому можливістю, та подарував свою 1/2 частку квартири батькові ОСОБА_3 .. Договір дарування від 09.12.2019 має усі ознаки фраудаторного, оскільки спрямований саме на уникнення звернення стягнення на майно потенційного боржника, тому являє собою зловживання правом та порушує засади цивільного законодавства (добросовісність). Також вказаний правочин має ознаки фіктивності, оскільки його реальною метою, як вбачається із обставин, є не перехід права власності до набувача, а унеможливлення в майбутньому звернення стягнення на таке майно.
Відповідно до даних протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.06.2021, суддя Придніпровського районного суду м. Черкаси Кондрацька Н.М. визначена для розгляду судової справи № 711/3724/21.
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.07.2021 задоволено заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Гончара С.М. про забезпечення позову та накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_3 .
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14.07.2021 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.
20.09.2021 від представника відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвоката Чакалова А.К. надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що договір є повністю законним та таким котрий не підлягає визнанню недійсним, а позивач не має права на його оскарження, так як не являється стороною вказаного правочину. Станом на час укладення договору дарування від 13.12.2019 у ОСОБА_2 не було жодних заборон (арештів, обмежень) на розпорядження власним майном. На даний час він ніяким чином не намагається ухилитись від відшкодування шкоди, здійснює погашення заборгованості перед позивачем в межах виконавчого провадження. Підстави для визнання договору дарування недійсним у зв`язку з його фіктивністю відсутні, оскільки на виконання умов договору була передана частина квартири, що підтверджується п. 11 договору і тим, що ОСОБА_2 станом на час укладення договору в спірній квартирі зареєстрованим не був, речей своїх не мав.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Давигора С.М. позовні вимоги підтримали з підстав, наведених у позові. Позивач додатково зазначила, що на даний час відповідачем вирок суду в частині відшкодування шкоди не виконується.
Представник відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвокат Чакалов А.К. в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог, оскільки жодних доказів, які підтверджують фіктивність укладеного 13.12.2019 договору дарування позивач не надала. Відповідач намагався в добровільному порядку відшкодувати, але позивач не бажала отримувати кошти.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний виконавець Плесюк О.С. в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.
Заслухавши вступне слово представників позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків.
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом у судовому засіданні, 23.08.2018 відбулася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля «Chevrolet Aveo» під керуванням ОСОБА_2 та мопеду «Honda Tact» під керуванням ОСОБА_4 , в результаті якої ОСОБА_4 отримав тілесні ушкодження та помер.
В рамках даного кримінального провадження ОСОБА_1 має статус потерпілої, оскільки внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала смерть її сина ОСОБА_4 ..
19.11.2019 потерпілою ОСОБА_1 заявлено цивільний позов до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином, у загальному розмірі 496581,86 грн..
05.12.2019 потерпілою ОСОБА_1 заявлено клопотання про арешт майна обвинуваченого, а саме Ѕ частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , з метою забезпечення цивільного позову.
Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 05.12.2019 у задоволенні клопотання про арешт майна відмовлено, у зв`язку з недоведеністю необхідності такого арешту, а також наявності ризиків, передбачених абз. 2 ч. 1 ст. 170 КПК України.
13.12.2019 між ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдаровуваний) було укладено договір дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Висоцькою С.І. та зареєстрований в реєстрі за №1308, згідно якого дарувальник безоплатно передав, а обдаровуваний прийняв у власність Ѕ частку квартири АДРЕСА_2 .
Вироком Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 23.02.2021 ОСОБА_2 визнано винуватим у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортним засобом на 2 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 3 роки. Цивільний позов ОСОБА_1 задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_2 майнову шкоду в розмірі 167876,86 грн. та моральну шкоду в розмірі 300000 грн.

Вироком Черкаського апеляційного суду від 20.05.2021 вирок Чорнобаївського суду Черкаської області від 23.02.2021 в частині призначеного покарання скасовано та ухвалено в цій частині новий вирок, яким призначено ОСОБА_2 покарання у вигляді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки. Також скасовано вирок Чорнобаївського районного суду Черкаської області в частині розв`язання цивільного позову про відшкодування матеріальної шкоди та призначено в цій частині новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства. В частині стягнення відшкодування моральної шкоди вирок Чорнобаївського районного суду Черкаської області залишено без змін.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Плесюка О.С. від 09.06.2021 відкрито виконавче провадження №65753234 з примусового виконання виконавчого листа №695/2968/19 виданого 07.06.2021 Чорнобаївським районним судом Черкаської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 300000,00 грн..

Звертаючись до суду з позовною заявою, позивач посилалася на те, що договір дарування від 13.12.2019 порушує її права, оскільки вчинений відповідачем не з метою настання реальних наслідків, а унеможливлення в майбутньому примусового виконання рішення суду шляхом звернення стягнення на належне йому майно. На її думку такий правочин має всі ознаки фраудаторного та підлягає визнанню його недійсним.

Як визначено статті 55 Конституції України та статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 ЦК України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Положеннями статті 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Згідно із частинами 2 та 3 статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Положеннями статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.

Цивільний кодекс України не містить визначення поняття «заінтересована особа», тобто залишає його оціночним. Тому слід враховувати, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів.

У зв`язку з цим виділяють декілька критеріїв визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції (права, майно).

Самі по собі дії осіб, зокрема, щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.

Об`єднана палата Верховного Суду у постанові від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17 зазначила, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, у тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина 1 статті 718 ЦК України).

Відповідно до частини 2 статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається в письмовій формі й підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина 1 статті 722 ЦК України).

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У судовій практиці нормативного визначення терміну, попри існування поняття, «фраудаторного правочину» немає, хоча за загальним змістом він являє собою правочин, який направлений на шкоду кредитору.

Так, у постанові Верховного Суду від 07.10.2020 по справі № 755/17944/18 сформульовано висновок «фраудаторності», який включає в себе обов`язкові складові:

момент укладення договору (коли боржник усвідомлює, що майно заберуть за борги); контрагента з яким боржник вчиняє оспорюваний договір, ціну.

Щодо посилання представника позивача на те, що спірні правочини є фраудаторними суд зазначає, що в постанові від 03.07.2019 по справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що: «Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).»

З огляду на викладену позицію, суд відзначає, що фраудаторний правочин може бути вчинений лише в трьох сферах: виконавче провадження, процедура банкрутства та при неплатоспроможності банків.

Загальної норми, яка б безпосередньо встановлювала нікчемність або можливість бути визнаними недійсними договорів, які мають такий юридичний дефект, цивільне законодавство не містить. У той же час однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами 2, 3 статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів, а тому у разі, якщо сторони, які укладають договір, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, то правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), з одночасним посиланням на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.»

Отже правочини, які вчинено учасниками цивільних відносин із зловживанням правом та очевидно недобросовісно по відношенню до третіх осіб, можуть бути визнані судом недійсним на загальних підставах.

Зі змісту наведених правових позицій вбачається, що визнання правочину, який вчинено на шкоду третім особами (фраудаторний правочин) можливо в разі виникнення між сторонами відносин кредитор-боржник.

Разом із тим, відносини між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такого характеру не мають, у зв`язку із чим доводи представника позивача в цій частині суд вважає безпідставними.

Крім цього, відповідно до частин першої, п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За вимогами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, позивач повинен довести, що спірний правочин вчинено особою без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, дії сторін цього договору направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича та з метою приховати це майно від примусового відчуження для погашення грошових зобов`язань.

Проте, всупереч положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, позивачем не обґрунтовано у позовній заяві та на підтвердження заявлених вимог не подано належних та допустимих доказів наявності умислу обох сторін правочину приховати справжні наміри його укладення, а саме, що відповідачі вчинили оскаржуваний правочин лише для виду та що даний договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, зокрема, не встановлено, що дарувальник продовжує користуватись даним приміщенням, несе витрати на його утримання, а обдарований не використовує дане нерухоме майно.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 згідно договору дарування від 13.12.2019 передав безоплатно своєму батькові ОСОБА_3 у власність Ѕ частку квартири АДРЕСА_2 . ОСОБА_3 у встановленому законом порядку прийняв дарунок та оформив необхідні документи, тобто набув на нього права власності.

Заборони щодо укладення договорів, зокрема дарування, між близькими родичами законом не передбачено, навпаки положеннями статті 627 ЦК України закріплено свободу договору, тобто, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

На момент укладення спірного договору ОСОБА_2 був власником Ѕ частини вказаної квартири, мав право розпоряджатися нею на власний розсуд, нерухоме майно не мало жодних обтяжень права власності, не перебувало під арештом або під заставою та не було предметом іпотеки.

Таким чином, посилання позивача на те, що договір дарування від 13.12.2019 укладений виключно з метою уникнення цивільно-правової відповідальності в межах кримінального провадження, не може бути підставою задоволення позову, оскільки на момент його укладання між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не існувало жодних зобов`язань, а сам по собі факт подання цивільного позову до відповідача у кримінальному провадженні, без ухвалення вироку, не свідчить про виникнення у останнього будь-яких, у тому числі і грошових зобов`язань.

До того ж, позивачем не доведено належними та допустимими доказами ухилення відповідача від виконання судового рішення (в тому числі вироку) про відшкодування шкоди.

Суд, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов висновку, що позивачем не доведено факту порушення його прав при укладення оспорюваних договорів дарування, а тому відсутні підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно із ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати, які поніс позивач, не підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст. 11, 15-16, 202-203, 215, 216, 234, 377, 526, 575, 610-612, 638-640, 717-719 ЦК України, ст.ст.1, 2, 3, 13, 19, 42, 43, 48, 49, 59, 76-81, 82, 89, 95, 141, 209, 210, 247, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гончар Сергій Миколайович, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним (фраудаторним) та застосування наслідків недійсності правочину відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Черкаського апеляційного суду.

Повний текст рішення виготовлений 06.12.2021.

Головуючий: Н. М. Кондрацька