Провадження № 2/947/2995/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.12.2021 року

Київський районний суд м. Одеси у складі головуючого судді Луняченка В.О.,

за участю : секретаря судового засідання Макаренко Г.М.

представника позивача адвоката Звезділіної-Полішко А.Д.

представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Зудової В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального провадження цивільну справі за позовом Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль до ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 третя особа Київська районна адміністрація Одеської міської ради як орган опіки та піклування про виселення, -

ВСТАНОВИВ:

До Київського районного суду м. Одеси 11.05.2021 року надійшов позов АТ « Райффайзен Банк Аваль» про виселення з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач як іпотекодержатель , шляхом позасудового врегулювання невиконання зобов`язання за кредитним договором - виконавчого напису щодо звернення стягнення на іпотечне майно, 27.01.2021 року отримав право власності на зазначене іпотечне майно, а тому перебування у зазначеної квартири колишніх власників та членів їх сім`ї перешкоджає вільному володінню, користуванню та розпорядженню власністю.

Ухвалою суду від 21.05.2021 року відкрито провадження у справі у порядку загального провадження.

Під час підготовчого провадження судом 29.09.2021 року було відмовлено у задоволення клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі до розгляду іншої цивільної справи.

Не погоджуючись із позовними вимогами представник відповідача заперечував проти наявності правових підстав для виселення відповідачів з єдиного наявного у них житла та звертала увагу на те, що рішення суду яким було звернуто стягнення на предмет іпотеки скасовано.

Представник позивача наполягаючи на тому, що вказана квартира, виходячи із доказів оглянутих під час судового провадження , було придбана за рахунок кредитних коштів, а тому діє презумпція виселення іпотекодавця і членів його сім`ї у безумовному порядку, у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки. Крім того представник позивача наполягала на тому що у даної справі підставою для виселення є не рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки а позасудове врегулювання виконавчий напис нотаріуса.

Як встановлено судом 04 серпня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль`та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №014/0058/74/62120, згідно якого останній отримав кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 80000 (вісімдесят тисяч) доларів США, строком до 04 серпня 2026 року, під 11,5% річних.

Відповідно до договорів поруки від 04 серпня 2006 року, які були укладені між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , останні на добровільних засадах беруть на себе зобов`язання перед банком відповідати по зобов`язанням ОСОБА_1 які виникають з умов кредитного договору №014/0058/74/62120 від 04 серпня 2006 року.

04 серпня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору №014/0058/74/62120 від 04.08.2006 року, якою сторонами узгоджено, що позичальник зобов`язаний передати в заставу кредитору майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 .

На виконання вказаної угоди, 10 серпня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гурською О.В., зареєстрований в реєстрі за № 2961, за умовами якого іпотекодавець передав в заставу іпотеко держателю в забезпечення виконання умов кредитного договору №014/0058/74/62120 від 04.08.2006 року нерухоме майно - квартиру , яка належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . від 04 серпня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною А.В., зареєстрованого в реєстрі за №2411.

Надалі у зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 та його поручителями умов кредитного договору №014/0058/74/62120 від 04.08.2006 року у останніх виникла заборгованість, яка станом на 16 листопада 2010 року становила у розмірі 130 005 доларів 34 центи США, що в еквіваленті складало 1031293 гривні 36 копійок з яких: заборгованість за кредитом -77028,68 долари США, що еквівалентно 611045 гривень 41 копійка, заборгованість за відсотками -17422,22 долари США, що еквівалентно 138205 гривень 24 копійки, пеня за прострочення тілу кредиту -3673,11 доларів США, що еквівалентно 29137 гривень 68 копійок, пеня за прострочення відсотків по кредиту -31881,33 доларів США, що еквівалентно 252905 гривень 03 копійки.

Зазначені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з позовом про стягнення заборгованості, за наслідком розгляду якого 04.12.2012 року Київським районним судом міста Одеси ухвалено рішення по справі №1512/2-1935/11, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль`в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» - задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , на користь публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль`в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором №014/0058/74/62120 від 04 серпня 2006 року у розмірі 130 005 доларів 34 центи США, що в еквіваленті складає 1031293 гривні 36 копійок.

Також 04 квітня 2007 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком "Аваль" та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №014/0058/82/72750, згідно якого останній отримав кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 28050 доларів США, строком до 04 квітня 2017 року, під 13,75% річних.

Відповідно до договорів поруки від 04 квітня 2007 року №№014/0058/82/72750/1 та №014/0058/82/72750/02, які були укладені між Акціонерним поштово-пенсійним банком "Аваль" та ОСОБА_5 і шкуру пій Ю.В., від імені якої, на підставі довіреності діяла ОСОБА_2 , останні на добровільних засадах беруть на себе зобов`язання перед банком відповідати по зобов`язанням ОСОБА_1 , які виникають з умов кредитного договору №014/0058/82/72750 від 04 квітня 2007 року.

04 квітня 2007 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гурською О.В., зареєстрований в реєстрі за № 1111, за умовами якого іпотекодавець передав в заставу іпотекодержателю в забезпечення виконання умов кредитного договору №014/0058/82/72750 від 04.04.2007 року нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 ., яка належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 04 серпня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною А.В., зареєстрованого в реєстрі за №2411.

Надалі у зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 та його поручителями умов кредитного договору №014/0058/82/72750 від 04.04.2007 року у останніх виникла заборгованість, яка станом на 25 квітня 2012 року становила у розмірі 99 448,68 доларів США, що в еквіваленті складало 794 366 гривень 23 копійки.

Зазначені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з позовом про стягнення заборгованості, за наслідком розгляду якого 10.12.2012 року Київським районним судом міста Одеси було ухвалено рішення по справі 1512/2-1942/11, яким збільшені позовні вимоги публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль"в особі Одеської обласної дирекції АТ "Райффайзен Банк Аваль"- задоволені. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , на користь Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль"в особі Одеської обласної дирекції АТ "Райффайзен Банк Аваль" заборгованість за кредитним договором №014/0058/82/72750 від 04 квітня 2007 року у розмірі 794 366 гривень 23 копійки.

Протоколом Загальних Зборів акціонерів Акціонерного поштово-пенсійного банку "Аваль"№3б-36 від 21 квітня 2006 року прийнято рішення про зміну найменування Акціонерного поштово-пенсійного банку "Аваль"на Відкрите акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль", який став правонаступником за всіма правами та обов`язками Акціонерного поштово-пенсійного банку "Аваль". Протоколом загальних зборів акціонерів №3б-45 від 14 жовтня 2009 року прийнято рішення про зміну найменування відкритого акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль"на публічне акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль", яке є правонаступником за всіма правами та обов`язками.

Враховуючи те, що позичальник не виконував рішення Київського районного суду м. Одеси від 04.12.2012 року та рішення Київського районного суду м. Одеси від 10.12.2012 року та вимоги Банку щодо врегулювання кредитної заборгованості у ОСОБА_8 , відповідно до наданих до суду розрахунків заборгованості, саме станом на 01.04.2019 року наявна заборгованість перед банком за кредитним договором №014/0058/74/62120 від 04.08.2006 року у розмірі 169 394 доларів США 54 центи, що в еквіваленті в національній валюті по курсу НБУ на дату розрахунку складає 4 609 073 грн. 49 коп., та за кредитним договором №014/0058/82/72750 від 04.04.2007 року у розмірі 57 714 доларів США 48 центів, що в еквіваленті в національної валюті по курсу НБУ на дату розрахунку складає 1 570 359,23 грн., а в загальної сумі 227 109 доларів 02 цента.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11.06.2020 року у справі № 520/15829/19 було задоволено позовні вимоги АТ « Райффайзен Банк Аваль» та звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 в рахунок заборгованості за кредитними договорами №014/0058/74/62120 від 04 серпня 2006 року та №014/0058/82/72750 від 04.04.2007 року на загальну суму 227 109,02 долара США , та у зв`язку із дією Закону України « Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого для забезпечення кредитів в іноземній валюті» відстрочено виконання рішення .

Ухвалою суду від 16.11.2021 року заочне рішення від 11.06.2020 року по цивільної справі 3520/15829/19 скасоване та розгляд справи призначено у порядку загального позовного провадження.

Згідно іпотечного напису приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Шевченко О.В. від 27.01.2021 року у порядку позасудового врегулювання забезпеченого іпотечним договором від 10 серпня 2006 року кредитного договору №014/0058/74/62120 від 04.08.2006 року для погашення заборгованості на суму 183 184 доларів США 28 центів було звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно відомостей Департаменту адміністративних послуг Одеської міської ради у зазначеної квартирі зареєстровані : ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_9 .

Згідно наданих до суду позивачем копій вимог про виконання грошового зобов`язання за кредитним договором №014/0058/74/62120 від 04.08.2006 року, 30.03.2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_4 ОСОБА_3 ОСОБА_2 30.03.2021 року було повідомлено про необхідність протягом 30-ти днів погасити кредитну заборгованість у розмірі 186 965,52 долара США , або Банк вимушений буде звернути стягнення на предмет іпотеки та вимагати примусове виселення з іпотечного майна.

Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК ).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК ).

У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Згідно правового висновку , зазначеному у постанові Великої палати верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Таким чином , з моменту звернення Банку до суду із вимогами про стягнення заборгованості по кредитному договору , кредитодавець змінює строк дії кредитування, а тому будь яки нарахування передбачені вказаним кредитним договором ( відсотки за користування кредитом, пеня, штраф ) припиняється, що у даному випадку зазначає, що по кредитним зобов`язанням по договору №014/0058/74/62120 від 04.08.2006 року з моменту звернення Банком до суду із позовом у 2012 року припиняється дія нарахування відсотків, пені та штрафу, а тому остаточна сума саме кредитних зобов`язань визначена у рішенні суду від 04.12.2012 року по справі №1512/2-1935/11 у розмірі 130 005 доларів 34 центи США.

Враховуючи відсутність зустрічних позовних вимог щодо застосування строків позовної давності, можливості вчинення виконавчого напису нотаріусом по кредитному договору , який не був нотаріально посвідчений, або інших підстав визнання виконавчого напису таким що не підлягає виконання судом, дане питання не розглядається в контексті предмету спору, так як даний правочин не є нікчемним, а є оспорюваним, згідно положень ст. 215 ЦК України.

Однак, аналізуючи правові підстави звернення позивача до суду за захистом порушених прав, судом приймається до уваги що вищевказаний виконавчий напис був вчинений 27.01.2021 року.

Згідно п.2 глави. ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1381-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» , прийнятого 13.04.2021 року, Закон України №1304- VII "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" втрачає чинність через п`ять місяців з дня набрання чинності цим Законом.

Таким чином на момент вчинення виконавчого напису діяв ЗУ «"Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Згідно правової позиції щодо застосування норм права визначеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 Закон № 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження. З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду погоджується з тим, що квартира, яка використовується позивачем як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону України « Про іпотеку» , у тому числі і шляхом реєстрації права власності за іпотекодержателем як забезпечення виконання умов кредитного договору від 23 квітня 2008 року, укладеного в іноземній валюті. Отже, у нотаріуса були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за іпотекодержателем. Аналогічний висновок щодо застосування положень Закону № 1304-VII міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а.

За змістом п. 2,1 кредитного договору №014/0058/74/62120 від 04.08.2006 року кредитні кошти ОСОБА_1 видавались на споживчі цілі.

Верховний Суд у постанові від 12 квітня 2021 року у справі № 310/2950/18 зробив наступні правові висновки щодо застосування норм права.

Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення ст. 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма ст. 109 ЖК Української РСР.

Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Аналіз норм гл. 26 ЦК України дає підстави для висновку, що частка в праві спільної часткової власності та жиле приміщення є окремим об`єктом цивільних прав, оскільки частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному зі співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не є конкретною часткою майна.

Оскільки жилі приміщення та частка в праві спільної власності є різними видами об`єктів цивільних правовідносин, то вони можуть становити різні за змістом та наповненням правові поняття, що не дає можливості поширити дію положень норми про виняток із загального правила, встановленого ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР.

Згідно з нормами ст. 109 ЖК Української РСР та ст. 379 ЦК України у поєднанні із гл. 26 ЦК України виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається в тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти.

У даному випадку відсутні належні та допустимі докази того що спірна квартира була цілком придбана за кредитні кошти, яки надавались Банком на інші цілі ніж придбання квартири.

Суд враховує також той факт, що ОСОБА_1 згідно кредитного договору була отримана невідновлювана кредитна лінія з лімітом 80 000 доларів США ( яка фактична і є розміром кредиту ), а згідно укладеного у той самий день іпотечного договору , сторони узгодили вартість квартири, яка передається у іпотеку, у 98 000 доларів США.

Посилання представника позивача на те, що сам факт придбання квартири в один день із укладенням кредитного договору свідчить про придбання квартири саме за кредитні кошти, є припущенням, яке не можуть бути прийнято судом як обґрунтування доказування , у відповідності до вимог ч.6 ст. 82 ЦПК України.

Факт реєстрації відповідачів у спірної квартирі, зазначення саме даної квартири як місця проживання відповідачів у направлених Банком вимогах, позові та інших заявах по суті справи, відсутність відомостей про наявність іншого місця проживання відповідачів , або наявність у них іншого житла у власності, дає суду змогу вважати спірну квартиру єдиним місцем проживання відповідачів, про що у судовому засіданні було заявлено представником відповідачів.

Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про виселення відповідачів , без надання іншого житла, власника квартири, яка перейшла у власність іпотекодержателя на підставі виконавчого напису, вчиненому під час дії Закону України « Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», та яка є єдиним житлом іпотекодавця та членів його сім`ї, а крім того не була придбана цілком за кредитні кошти.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 258,259, 263-265,268,273,354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (, місцезнаходження: 01011, м. Київ, вул. Лєскова, 9 ) до ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_2 ( місце проживання: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_4 ( місце проживання: АДРЕСА_2 ), третя особа Київська районна адміністрація Одеської міської ради як орган опіки та піклування ( , місцезнаходження: 65114, м. Одеса, вул. Ак. Корольова, 9 ), про виселення з квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» ( ) на користь ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4250 ( чотири тисячі двісті п`ятдесят ) гривень.

Повне судове рішення буде складено протягом десяти днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення виготовлено 13.12.2021 року.

Суддя Луняченко В. О.