22-ц/804/196/21
227/446/20

П О С Т А Н О В А

Іменем України

Єдиний унікальний номер 227/446/20

Номер провадження 22-ц/804/196/21

24 лютого 2021 року місто Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Лопатіної М.Ю.

суддів Баркова В.М., Биліни Т.І.

за участю секретаря Сидельнікової А.В.

сторони:

позивач Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк»

відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 вересня 2020 року, ухвалене у складі судді Копилової Л.В., повний текст якого складено 02 жовтня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2020 року Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» (далі: АБ «Укргазбанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 30 березня 2012 року між АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 2233-317/04/21, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 113 920,00 гривень на строк до 29 березня 2032 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 16,8 % річних. Також, згідно даного договору сторони погодили, що у разі неповернення позичальником кредитних коштів у встановлені строки, процентна ставка складає 21,8 % річних. Відповідач зобов`язався здійснювати щомісячно погашення суми кредиту та процентів, але зобов`язання у повному обсязі не виконував, в зв`язку з чим станом на 10 січня 2020 року у нього виникла заборгованість у сумі 86 924,89 гривень, яка складається з нарахованих та несплачених процентів за користування кредитом за період з 01 липня 2014 року по 30 квітня 2015 року у сумі 10 675,49 гривень, заборгованості за кредитом в сумі 76 249,40 гривень. Крім того, з метою забезпечення виконання зобов`язань за даним кредитним договором, 30 березня 2012 року між банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 2233/21-И/1, відповідно до якого остання поручилася за своєчасне виконання позичальником ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором.

На підставі викладеного, позивач просив стягнути з відповідачів солідарно на його користь заборгованість за кредитним договором № 2233-317/04/21від 30 березня 2012 року в сумі 86 924,89 гривень.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 вересня 2020 року у задоволенні позову АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову до ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що останній платіж за кредитним договором, укладеним між сторонами, був сплачений позичальником 31 липня 2014 року і оскільки банк з вимогами до відповідача щодо повернення кредитного боргу з вказаного часу протягом загального строку позовної давності не звертався, тому пропустив строк позовної давності.

Ухвалюючи рішення в частині вимог до ОСОБА_2 , місцевий суд дійшов висновку про те, що з огляду на ненадання суду доказів на підтвердження направлення ОСОБА_2 , як поручителю, письмової вимоги про необхідність сплати боргу за кредитним договором із зазначенням номерів рахунків, на які поручитель мав би здійснити такі платежі, чим не дотримано вимоги п. 2.2. договору поруки, позов в цій частині також задоволенню не підлягає.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги банку у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги АБ «Укргазбанк» зазначив, що судом першої інстанції не прийнято до уваги те, що сплив строку позовної давності за окремими періодичними платежами за кредитним договором не свідчить про сплив позовної давності щодо інших періодичних платежів. Крім того, позивач посилався на те, що відповідно до положень кредитного договору, укладеного між сторонами, закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання тих зобов`язань, що лишились невиконаними з будь яких причин. Крім того, з умов договору поруки не вбачається обов`язок направлення банком окремої вимоги поручителю перед зверненням кредитора до суду, так само як і наслідків не направлення такої вимоги. Вважає, що направлення повідомлення- вимоги про дострокове повернення кредиту стосується загального порядку досудового врегулювання цих спорів та є правом, а не обов`язком кредитора.

Доводи і заперечення інших учасників справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , посилаючись на відповідність оскарженого судового рішення вимогам законності та обґрунтованості, просили апеляційну скаргу залишити без задоволення.

У судовому засіданні апеляційного суду представник АБ «Укргазбанк» Легезін О.Г. підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Відповідачі в суді апеляційної інстанції заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили її залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача та відповідачів, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржене судове рішення не відповідає зазначеним вимогам закону.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції.

30 березня 2012 року між АБ «Укргазбанк» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 2233-317/04/21, відповідно до умов якого банк надав відповідачеві грошові кошти в сумі 113 920,00 грн із процентною ставкою за користування кредитом 16,8 % річних, зі строком повернення - 29 березня 2032 року, а відповідач ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, в порядку та на умовах, встановлених договором (а.с 12-15).

З метою забезпечення виконання умов вказаного кредитного договору, 30 березня 2012 року між АБ «Укргазбанк» та відповідачкою ОСОБА_2 укладено договір поруки № 2233/21-И/1, згідно якого, остання зобов`язалася в повному обсязі нести солідарну відповідальність перед банком за невиконання позичальником зобов`язань за кредитним договором (а.с 21-22).

З розрахунку заборгованості за кредитним договором № 2233-317/04/21 від 30 березня 2012 року вбачається, що станом на 10 січня 2020 року у позичальника ОСОБА_1 утворилась заборгованість в сумі 86 924,89 грн., яка складається з нарахованих та несплачених процентів за користування кредитом за період з 01 липня 2014 року по 30 квітня 2015 в сумі 10 675,49 грн та заборгованості за кредитом в сумі 76 249,40 грн (а.с.7).

Відповідно до виписки з особового рахунку, відповідачем частково вносились кошти в рахунок погашення кредиту та відсотків по рахунку, останнє погашення коштів за договором було здійснено 31 липня 2014 року (а.с.8-11).

27 серпня 2020 року, в ході розгляду справи судом першої інстанції, відповідачами заявлені клопотання про застосування до позовних вимог банку строку позовної давності (а.с 92-93, 95-96).

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права.

Договір є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (статті 11, 626 ЦК України), які мають виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до договору (стаття 526 ЦК України), а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається (стаття 525 ЦК України).

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За вимогами частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно п. 3.1. кредитного договору, позичальник здійснює погашення кредиту у відповідності з графіком, встановленим у додатку 2 до цього договору та сплату процентів за користування кредитними коштами шляхом сплати рівних платежів у сумі 1655,00 гривень щомісячно з 1-го числа по 10-е число кожного місяця.

Встановлено, що позичальник порушив узяті на себе зобов`язання, останнє погашення ним кредиту було здійснено у липні 2014 року.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі в ході розгляду справи у суді першої інстанції надали заяви про застосування до позовних вимог банку строку позовної давності (а.с 92-93, 95-96).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення рішення. (стаття 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки ( ч.1 ст. 257 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10 цс 18 викладено, що оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Оскільки кредитний договір, укладений між сторонами, встановлює обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачає самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Останній платіж за кредитним договором здійснено позичальником 03 липня 2014 року, а тому позивач звернувшись до суду з позовом 07 лютого 2020 року, пропустив строк позовної давності за щомісячними черговими платежами, термін сплати яких за договором настав до 07 лютого 2017 року.

З огляду на викладене слід дійти висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у стягненні на користь банку заборгованості за кредитним договором, укладеним між сторонами, яка виникла після 07 лютого 2017 року.

Разом з тим, при визначенні правомірності звернення банком про дострокове стягнення суми боргу, слід зазначити наступне.

У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України у вказаній редакції).

Споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої зазначеної статті у відповідній редакції).

10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10 червня 2017 року). Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів».

Визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-223цс16).

Якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність (частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зі змінами, передбаченими Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року).

Наведені приписи дають підстави виснувати, що частина десята статті 11 зазначеного Закону у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановила обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.

Такі висновки зроблені у постанові Великої палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19)

Встановлено, що за умовами кредитного договору № 2233-317/04/21 від 30 березня 2012 року, позичальник ОСОБА_1 отримав споживчий кредит на придбання житлової нерухомості.

Отже, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, мають застосуватись до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, в якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.

Згідно п.4.2.4. кредитного договору, банк має право вимагати дострокового повного виконання позичальником своїх зобов`язань за даним договором, включаючи повернення всієї суми кредиту, сплати процентів за користування кредитним коштами, комісії та штрафних санкцій, у випадках, невиконання позичальником будь-яких своїх зобов`язань за даним договором, у тому числі несвоєчасного виконання грошових зобов`язань ( з простроченням їх виконання більше ніж на один банківський день. Вимога про дострокове виконання позичальником своїх зобов`язань направляється позичальнику у письмовому вигляді та підлягає виконанню у повному обсязі протягом 30 календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу від банку.

У пункті 2.1 договору поруки також передбачено, що у випадку невиконання позичальником зобов`язань за кредитним договором кредитор звертається з письмовою вимогою про виконання зобов`язань до позичальника та/або поручителя. У разі одержання вимоги кредитора поручитель зобов`язаний повідомити про це позичальника, а в разі пред`явлення до нього позову - подати клопотання про залучення позичальника до участі у справі.

За п. 2.2 договору поруки поручитель зобов`язаний не пізніше 2-х днів з дати письмової вимоги перерахувати суму заборгованості позичальника за кредитним договором на рахунки, на яких враховується заборгованість позичальника в АБ «Укргазбанк», МФО 320478. Номери рахунків зазначаються в письмовій вимозі кредитора.

Встановлено, що таких письмових вимог позивач відповідачам не направляв, отже не додержався досудового порядку врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, що не дає підстав для покладення на відповідачів тягаря дострокового погашення заборгованості за кредитним договором.

Разом з тим, є необгрунтованими висновки місцевого суду про те, що недотримання банком досудового порядку врегулювання питання дострокового повернення коштів (направлення вимог відповідачам) має наслідком звільнення поручителя ОСОБА_2 від обов`язку повернення частини кредитних коштів, строк сплати яких за договором настав.

Крім того, відповідно до частини 4 статті 559 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині 4 статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію такого виду забезпечення виконання зобов`язань, застосоване в частині 4 статті 559 ЦК України словосполучення "пред`явлення вимоги" до поручителя протягом певного часу від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення, при цьому, не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак, і в такому разі, кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом строку, визначеного частиною 4 статті 559 ЦК України від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Отже, виходячи з положень частини 4 статті 559 ЦК України логічним є висновок, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом певного часу з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною 2 статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини 4 статті 559 цього Кодексу) повинні застосовуватися і до поручителя.

Встановлено, що відповідно до п. 5.1. договору поруки, цей договір набирає чинності з моменту підписання сторонами і діє до припинення забезпеченого ним зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). А календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (частина друга статті 252 ЦК України).

З огляду на вказане у договорі поруки сторони не встановили її строк у розумінні статті 251 ЦК України. Тому у цьому випадку треба застосовувати припис частини четвертої статті 559 цього кодексу у відповідній редакції про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11 (пункт 60), від 10 квітня 2019 року у справі № 604/156/14-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц (пункт 71), від 3 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11 (пункт 58), а також постанови Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-106цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 22 червня 2016 року у справі № 6-368цс16, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16, від 14 червня 2017 року у справі № 644/6558/15-ц).

У кредитному договорі № 2233-317/04/21 від 30 березня 2012 року сторони погодили, що основне зобов`язання позичальник виконує через окремі зобов`язання з внесення однакових платежів відповідного числа кожного місяця протягом строку кредитування, тому пред`явлення кредитором вимоги до поручителя більш ніж через шість місяців після настання терміну виконання частини основного зобов`язання, визначеної періодичним платежем, є підставою для відмови у задоволенні такої вимоги через припинення поруки за відповідною частиною основного зобов`язання.

Позивач звернувся до суду з позовом 07 лютого 2020 року (а.с.3-6), отже, порука припинилась щодо частини платежів, нарахованих банком до 07 серпня 2019 року.

Згідно позовних вимог, АБ «Укргазбанк» просив достроково стягнути з відповідачів на його користь заборгованість за кредитним договором, яка виникла станом на 10 січня 2020 року загальній сумі 86 924,89 гривень та складається з нарахованих та несплачених процентів за користування кредитом за період з 01 липня 2014 року по 30 квітня 2015 року у сумі 10 675,49 гривень, заборгованості за кредитом в сумі 76 249,40 гривень.

Заборгованість за періодичними платежами ( тільки тіло кредиту) з лютого 2017 року по січень 2020 року складає 21 150,00 грн, сума боргу за тілом кредиту, строк сплати якої не настав, в межах позовних вимог, складає 50 879,89 грн (а.с.214-217)

З урахуванням вищенаведеного, позовні вимоги АБ «Укргазбанк» підлягають частковому задоволенню, а саме з позичальника ОСОБА_1 на користь позивача слід стягнути заборгованість, яка складається з заборгованості за тілом кредиту, що утворилась за період з лютого 2017 року по серпень 2019 року у сумі 17 624,94 грн ( в межах строку позовної давності та без врахування платежів, що стосуються дострокового стягнення), а також солідарному стягненню з позичальника та поручителя підлягає сума боргу, нарахованого за період з серпня 2019 року по січень 2020 року у сумі 3525,06 грн (тіло кредиту). Трирічний строк позовної давності щодо вимог про стягнення процентів, нарахованих за період з 01 липня 2014 року по 30 квітня 2015 року у сумі 10 675,49 грн, позивачем пропущений, а тому в цій частині позов задоволенню не підлягає.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно п.п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення суду повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції, відповідно до положень ст.376 ЦПК України, у зв`язку невідповідністю висновків суду обставинам справи та неправильним застосування норм матеріального права підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог АБ «Укргазбанк»

З огляду на скасування оскарженого рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, у відповідності до вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України, апеляційний суд вважає необхідним змінити розподіл судових витрат та покласти на відповідача ОСОБА_1 понесені позивачем і документально підтверджені витрати по сплаті судового збору за подачу позову у сумі 426,71 грн, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, виходячи з розрахунку: 2102,00 грн (сплачений судовий збір) х 20,3% (задоволені позовні вимоги) : 100% та за подання апеляційної скарги в сумі 640,05 грн, виходячи з розрахунку: 3525,06 грн (сплачений судовий збір) х 20,3 % (задоволені вимоги апеляційної скарги) :100%.

Крім того, з відповідачів слід стягнути судовий збір за подання банком позову у сумі 86,18 грн, а саме по 43,09 грн з кожного, виходячи з розрахунку: 2102,00 грн (сплачений судовий збір) х 4,1% (задоволені позовні вимоги ) : 100% та за подання апеляційної скарги в сумі 129,27 грн, а саме по 64,64 грн з кожного, виходячи з розрахунку: 3153,00 грн (сплачений судовий збір) х 4,1 % ( задоволені вимоги апеляційної скарги ) :100%.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376,381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 вересня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 РНОКПП: НОМЕР_2 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» (, МФО 320478), заборгованість за кредитним договором № 2233-317/04/21 від 30 березня 2012 року сумі 3525,06 грн (три тисячі п`ятсот двадцять п`ять грн. 06 копійок), яка складається з заборгованості за тілом кредиту, що утворилась за період з серпня 2019 року по січень 2020 року включно.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» (, МФО 320478), заборгованість за кредитним договором № 2233-317/04/21 від 30 березня 2012 року у загальній сумі 17 624,94 грн (сімнадцять тисяч шістсот двадцять чотири грн 94 коп), яка складається з заборгованості за тілом кредиту, що утворилась за період з лютого 2017 року по серпень 2019 року.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 РНОКПП: НОМЕР_1 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 РНОКПП: НОМЕР_2 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» (, МФО 320478), судовий збір за подання позову у сумі 426,71 грн та за подання апеляційної скарги в сумі 640,05 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 РНОКПП: НОМЕР_2 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» (, МФО 320478), судовий збір за подання позову у сумі 86,18 грн, а саме по 43,09 грн з кожного та за подання апеляційної скарги в сумі 129,27 грн, а саме по 64,64 грн з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Судді:

Повний текст постанови складено 25 лютого 2021 року.

Суддя: