ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2021 року

м. Харків

справа №641/6127/20

провадження №22-ц/818/4257/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

сторони справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Товариства з обмеженою відповідальністю «СКБ Укрелектромаш»,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «СКБ Укрелектромаш» на заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 січня 2021 року, постановлене у складі судді Чайка І.В.,

УСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі ТОВ) «СКБ Укрелектромаш», яким просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 32648,34 грн. за період з жовтня по 10.12.2019, а також здійснити нарахування та сплату усіх передбачених законом обов`язкових платежів із заробітної плати; стягнути середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення та суму сплаченого судового збору в розмірі 840,80 грн.

Позов обґрунтований тим, що у період з 29.09.2015 по 10.12.2019 ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ТОВ «СКБ Укрелектромаш» та працював слюсарем механоскладальних робіт на заготівельній дільниці дослідного виробництва. На підставі наказу №152-К від 10.12.2019 позивач був звільнений з підприємства за угодою сторін. До цього часу відповідач ухиляється від проведення розрахунку з ОСОБА_1 та не повідомляє його про нараховані та належні йому до сплати суми при звільненні. Крім того , відповідно до Індивідуальної відомості про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України від 20.07.2020 та виписки по картці/рахунку з АТ КБ «Приватбанк» від 03.07.2020, невиплаченими протягом 2019 року залишилося 32648,34 грн. Крім того, протягом жовтня-грудня 2019 року роботодавцем ТОВ «СКБ Укрелектромаш» не сплачено Єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, у зв`язку з чим позивач не зміг стати на облік до центру зайнятості.

Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 січня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволений частково. Стягнуто з ТОВ «СКБ Укрелектромаш» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з 01.10.2019 по 10.12.2019 в сумі 22174,46 грн. без врахування податків; середній заробіток за період затримки виплати заробітної плати в період з 11.12.2019 по 23.12.2020 в сумі 42000 грн., а також судовий збір в розмірі 840,80 грн. Допущено негайне виконання рішення в межах виплат за один місяць в сумі 11087,23 грн.

Рішення суду мотивоване тим, що за клопотанням позивача ухвалою суду від 01.09.2020 було витребувано з ТОВ «СКБ Укрелектромаш» довідку про заборгованість по заробітній платі та довідку про середньомісячну та середньоденну заробітну плату ОСОБА_1 . Як вбачається з поштового повідомлення, відповідач отримав ухвалу суду від 01.09.2020, крім того до суду надійшов відзив на позовну заяву, що свідчить про те, що відповідач обізнаний про існування вищезазначеної цивільної справи та витребування судом інформації, але зазначена ухвала відповідачем не виконана. Дослідивши надані докази суд прийшов до висновку, що заборгованість по заробітній платі відповідача перед позивачем за період з жовтня 2019 року по 10.12.2019 складає 22174,46 грн. та підлягає стягненню. Суд погодився з запереченнями відповідача та зменшив суму середнього заробітку за період затримки розрахунку відповідно до ст. 117 КЗпП України. На підставі викладеного суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення середнього заробітку на підставі ст. 117 КЗпП України підлягають частковому задоволеню в сумі 42000 грн., яку вважав достатньою для компенсації понесених ним витрат у зв`язку з неотриманням заробітної плати.

12.02.2021 ТОВ «СКБ Укрелектромаш» звернулось до суду із заявою про перегляд заочного рішення.

Заява про перегляд обгрунтована тим, що указане заочне рішення було ухвалено безпідставно, оскільки відповідачем по справі був наданий відзив на позовну заяву; оскарження заочного рішення призводить до подвійної сплати судового збору. Позивачем не надано належних доказів в обгрунтування заявлених вимог, невірно розраховано період нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки з 30.11.2019 на підприємстві був змінений графік роботи і встановлено 4 робочих дні в місяць; розмір середнього заробітку є неспівмірним із ймовірними втратами позивача; в діях відповідача відсутній склад правопорушення, передбаченого ст. 117 Кодексу законів про працю (далі КЗпП) України, оскільки постановами приватного виконавця у виконавчому провадженні № 59685640 від 31.07.2019 і державного виконавця у ВП №60817053 від 09.12.2019 на всі рахунки підприємства був накладений арешт, що унеможливлювало проведення будь-яких розрахунків з працівниками.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29.03.2021 Заяву ТОВ «СКБ Укрелектромаш» про перегляд заочного рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12.01.2021 залишено без задоволення.

Не погодившись з заочним рішенням суду ТОВ «СКБ Укрелектромаш» подало апеляційну скаргу, якою просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що позивачем не надані належні і достатні докази на підтвердження обгрунтованості позовних вимог. Суд при ухваленні рішення спирався на недопустимі та неналежні докази, які не містять фактичних даних про наявність заборгованості відповідача перед позивачем по виплаті заробітної плати, а отже має місце недоведеність обставин, які мають значення для справи та порушення судом норм цивільного процесуального законодпавства щодо вимог обгрунтованості судового рішення. Також судом неналежно досліджені докази, надані відповідачем на підтвердження невірного розрахунку позивачем розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку. Так, до відзиву на позов відповідачем була долучена довідка про режим роботи підприємства, згідно якої з грудня 2019 року по серпень 2020 був змінений графік роботи підприємства і встановлено 4 робочих дні на місяць. Проте суд цього не врахував і безпідставно стягнув з відповідача надмірну суму середнього заробітку: 42000 грн., замість 9556,36 грн. До того ж оскаржуване рішення взагалі не містить розрахунку, на підставі якого суд дійшов висновку про стягнення з відповідача саме 42000 грн. Також суд в порушення норм матеріального і проуцесуального права не зазначив у рішенні, що стягувана сума визначена без утримання податків та зборів, що суперечить вимогам чинного законодавства і порушує права відповідача як податкового агента та призводить до подвійної сплати податків і зборів. Крім того, суд не надав жодної оцінки критеріям визначення розміру компенсації та відповідних доводів відповідача, зокрема, з чим було пов`язане прострочення виплати заборгованості та її тривалість, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою майнових втрат працівника, їх співмірність із заявленими позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, дії сторін у спірних правовідносинах. Так, судом не враховано, що затримка розрахунку при звільненні була пов`язана з різким погіршенням майнового стану відповідача внаслідок введення карантинних заходів, а також арештом всіх грошових коштів на рахунках підприємства. За наданим відповідачем до відзиву розрахунком ймовірний розмір майнових втрат позивача за період з 11.12.2020 (наступний день після звільнення) по 13.08.2020 (звернення до суду) складає 1301,79 грн., що в 32 рази менше визначеної судом суми до стягнення (42000 грн.), і це призвело до перетворення відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, на каральну санкцію, що протирічить компенсаторному характеру заходів відповідальності у цивільному праві та принципів розумності, справедливості і пропорційності. Враховуючи обставини справи, скрутне матеріальне становище відповідача в умовах карантинних заходів стягнення надмірної суми призведе до порушення прав інших працівників у зв`язку з неможливістю виплати їм заробітної плати. Апелянт вважає, що справедливий розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 2500 грн. Також суд в резолютивній частині рішення не зазначив банківські реквізити позивача для добровільного виконання відповідачем рішення суду. Також апелянт зазначає, що враховуючи подання відповідачем відзиву на позов з наведенням своїх міркувань і доводів щодо безпідставності позовних вимог, у суду не було підстав для ухвалення рішення при заочному розгляді справи. Суд позбавив відповідача права на справедливий суд в частині доступу до правосуддя. При цьому необхідність для оскарження заочного рішення спочатку подати заяву до суду першої інстанції про перегляд і лише потім до апеляційного суду призводить до подвійної сплати судового збору, що безпідставно збільшує судові витрати відповідача, коли підприємство знаходиться в скрутному майновому становищі.

Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Судовим розглядом встановлено, що 29.09.2015 ОСОБА_1 був прийнятий до ТОВ «СКБ Укрелектромаш» на посаду слюсаря механоскладальних робіт на заготівельній дільниці дослідного виробництва на підставі наказу №227-к від 28.09.2015, що підтверджується довідкою №346 від 16.11.2018, виданою ТОВ «СКБ Укрелектромаш» (а.с. 6).

10.12.2019 ОСОБА_1 був звільнений за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП на підставі наказу (розпорядження) №152-к від 10.12.2019 про припинення трудового договору (контракту) (а.с. 9).

Викладене також підтверджується записами в трудовій книжці (а.с. 5).

Згідно відповіді Управління з питань праці Головного управління держпраці у Харківській області від 31.01.2020 №Л-13/02-03/12-08/1080, наданої на звернення ОСОБА_1 , позивач звертався до Управління щодо можливого порушення законодавства про працю адміністрацією ТОВ «СКБ Укрелектромаш» в частині заборгованості із виплати йому заробітної плати та невиплати грошових коштів, належних йому при звільненні. ГУ Держпраці у січні 2018 року проведено захід державного контролю у формі інспекційного відвідування ТОВ «СКБ Укрелектромаш» з питання додержання законодавства про працю, під час якого 14.01.2020 за юридичною адресою Товариства інспектором праці вручено направлення на проведення заходу державного контролю у формі інспекційного відвідування, винесено вимогу про надання документів, якою зобов`язано керівника ТОВ «СКБ Укрелектромаш» надати документи, необхідні для проведення інспекційного відвідування. Указана вимога виконана не була, документи не надано, чим створено перешкоди у діяльності інспектора праці. ГУ Держпраці у Харківській області вжито заходи щодо притягнення посадових осіб ТОВ «СКБ Укрелектромаш» до адміністративної відповідальності, а саме направлено запрошення генеральному директору ТОВ «СКБ Укрелектромаш» для складання протоколу про притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 188 Кодексу України про адміністративні правопорушення та уповноваженою посадовою особою ГУ Держпраці прийнято рішення про розгляд справи про накладення штрафних санкцій на суб`єкт господарювання ТОВ «СКБ Укрелектромаш» відповідно до ст. 265 КЗпП України (а.с. 11).

Згідно довідок Пенсійного фонду України від 20.07.2020 №771715 та №221299 ОСОБА_1 нарахована заробітна плата за жовтень 2019 року в сумі 6590,31 грн., за листопад 2019 року в сумі 6658,32 грн., за грудень 2019 року в сумі 8925,83 грн. З цієї ж довідки також вбачається, що страховий стаж за цей період не відраховувався (а.с. 13-16).

Як вбачається з виписки №0627 від 21.07.2020 за період з 01.10.2015 по 27.06.2019 по картці з ПАТ «МТБ Банк» (а.с. 17-19), а також довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 20.07.2020 №А20273JOI9H9A2A4 за період 01.01.2018-01.07.2020 останній раз ОСОБА_1 зарахована заробітна плата 20.11.2019 з відміткою «за червень 2019р» в сумі 7000 грн. (а.с. 20).

Приписами ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно зі ст. 24 Закону України «Про оплату праці», ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ч. 3 ст. 15 Закону України «Про оплату праці», ч. 5 ст. 97 КЗпП України оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості (ч. 6 ст. 24 Закону України «Про оплату праці»).

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Проаналізувавши зміст ч. 2 ст. 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

Згідно зі ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 2 статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 12, ч.ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Як роз`яснено судам у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (заява №26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

У пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України N2» наголошується на принципі рівності сторін, як одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду (ст. 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод), який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи є рівні щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, зокрема щодо надання доказів в суді першої інстанції.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 01.09.2020 витребувано з ТОВ «СКБ Укрелектромаш» довідку про заборгованість по заробітній платі та довідку про середньомісячну та середньоденну заробітну плату ОСОБА_1 ; вказану інформацію зобов`язано надати в строк до 30.10.2020.

Зазначена ухвала суду відповідачем виконана не була, хоча матеріалами справи підтверджується, що ТОВ «СКБ Укрелектромаш» достеменно було відомо про неї, що вбачається з клопотання відповідача від 02.11.2020 про відкладення розгляду справи, в якому зазначено, що 15.09.2020 ТОВ «СКБ Укрелектромаш» була отримана ухвала суду від 01.09.2020 про витребування доказів (а.с. 35-36).

Доказів поважності причин неподання витребуваних судом доказів матеріали справи не містять.

Частинами 6-10 статті 84 ЦПК України визначено обов`язок будь-якої особи, у якої знаходиться доказ, видати його на вимогу суду. Особи, які не мають можливості подати доказ, який витребовує суд, або не мають можливості подати такий доказ у встановлені строки, зобов`язані повідомити про це суд із зазначенням причин протягом п`яти днів з дня вручення ухвали. У разі неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, а також за неподання таких доказів з причин, визнаних судом неповажними, суд застосовує до відповідної особи заходи процесуального примусу, передбачені цим Кодексом. Притягнення винних осіб до відповідальності не звільняє їх від обов`язку подати витребувані судом докази. У разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду.

Відповідно до наданих позивачем доказів, а саме довідок Пенсійного фонду України (а.с. 13-16), ОСОБА_1 за 2019 рік нарахована заробітна плата в загальному розмірі 86489,27 грн.

Відповідно до п.п. 14.1.180 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (надалі ПК України) роботодавець є податковим агентом, на якого покладається обов`язок щодо нарахування оподатковуваного доходу на користь платника податку (працівника), утримання та сплати податку та збору із суми такого доходу за його рахунок (п.п. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 ПК України), використовуючи ставку податку, визначену ст. 167 ПК України (18%) та ставку військового збору, встановлену підпунктом 1.3 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України (1.5%).

Отже, за вирахуванням обов`язкових платежів з заробітної плати (ПДФО 18%, військовий збір 1,5%) до виплати позивачу за 2019 рік належала заробітна плата у розмірі 69623,86 грн.

З виписки № 0627 від 21.07.2020 за період з 01.10.2015 по 27.06.2019 по картці з ПАТ «МТБ Банк» (а.с. 17-19) вбачається, що протягом січня-квітня 2019 року ОСОБА_1 ТОВ «СКБ Укрелектромаш» була зарахована заробітна плата на суму 13203,88 грн.

Відповідно до довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 20.07.2020 №А20273JOI9H9A2A4 (а.с. 20) в період з 31.05.2019 по 20.11.2019 ОСОБА_1 ТОВ «СКБ Укрелектромаш» зарахована заробітна плата лютий, березень, квітень, травень і червень 2019 року в загальному розмірі 23771,64 грн.

Таким чином, невиплаченою ОСОБА_1 ТОВ «СКБ Укрелектромаш» протягом 2019 року залишилась заробітна плата у розмірі 32648,34 грн.

Колегія суддів враховує, що відповідачем всупереч свого процесуального обов`язку не було надано довідку про заборгованість за заробітною платою позивача. Таких доказів при наявності реальної процесуальної можливості відповідачем не було надано і до суду апеляційної інстанції. При цьому, саме відповідач є власником інформації про бухгалтерський облік на підприємстві.

Відповідач не надав суду доказів на підтвердження факту відсутності за ним заборгованості перед позивачем з виплати заробітної плати.

Ухвалу суду про витребування доказів відповідач не виконав, в зв`язку з чим, згідно положень ст. 84 ЦПК України, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з доказів, поданих позивачем, і наявних в матеріалах справи.

За правилом ст. 110 КзПП України при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати.

Вказані відомості відображені у документах, що були надані позивачем до суду першої інстанції.

Також, як вже було зазначено вище, відповідач, маючи необхідний обсяг повноважень, не надав суду належних і допустимих доказів, що заборгованість за заробітною платою перед позивачем відсутня, або її розмір відрізняється від заявленого позивачем.

Задовольняючи вимоги позову суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що, враховуючи, що відповідачем на вимогу суду не надані докази, які підтверджують розмір заборгованості по заробітній платі перед позивачем, чому суд всебічно сприяв, суд визнав факт наявності та розміру заборгованості по заробітній платі перед позивачем за 2019 рік, в м ежах заявлених позовних вимог, у розмірі 32648,34 грн. Та як вбачається з наданих довідок Пенсійного фонду України, нарахування заробітної плати позивачу за період жовтень-грудень 2019 року здійснена без відрахування Єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

На підставі викладеного колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що надані позивачем розрахункові листи не є належними доказами наявності заборгованості, і ухвалене судом першої інстанції рішення грунтується на неналежних і недостатніх доказах, оскільки відповідачем зміст наданих ОСОБА_1 доказів не спростовано.

Відповідачем всупереч процесуальному обов`язку ст.ст. 12, 81 ЦПК України не було спростовано доказами у розумінні ст.ст. 77-80 ЦПК України наявності та розміру заборгованості за заробітною платою перед позивачем.

Відповідно до положень ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частиною 1 ст. 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до абз. 1 п. 20, п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 р. Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії.

Відповідно до абз. 3 п. 2, п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995, (далі Порядок) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до змісту п.п. 3, 4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовикаи; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються, зокрема, одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо), компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати. При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

З матеріалів справи, а саме довідок Пенсійного фонду України №771715 і №221299 від 20.07.2020 (а.с. 13-16) вбачається, що за жовтень 2019 року позивачу нарахована заробітна плата в розмірі 6590,31 грн., за листопад 2019 6658,32 грн.

При цьому, заробітна плата за ці місяці нарахована без здійснення відрахування Єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Кількість робочих днів у жовтні 2019 року становила 22 дні, у листопаді 21 день.

Матеріали справи не містять доказів, що в жовтні, листопаді 2019 року ОСОБА_1 була відпрацьована менша кількість робочих днів, аніж 43.

Отже, середньоденна заробітна плата позивача за останні 2 календарні місяці роботи, що передують дню звільнення (10.12.2019) становить 308,11 грн. (6590,31 грн. за жовтень + 6658,32 грн. за листопад 2019 / 43 відпрацьованих позивачем днів у листопаді, грудні 2019 разом).

Вказані вище суми визначені у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки та інші обов`язкові платежі, що відповідає Порядку.

Колегія суддів відхиляє твердження ТОВ «СКБ «Укрелектромаш» про те, що період затримки розрахунку при звільненні має бути обчислений з урахуванням графіку роботи підприємства по чотири дні на місяць, оскільки як вбачається з наданої до суду копії Довідки про режим роботи підприємства від 25.11.2020 №88 (а.с. 54), такий графік роботи був встановлений вже після звільнення позивача та не надано доказів, що він був ознайомлений і погоджувався з таким графіком.

Таким чином, період затримки розрахунку при звільненні становить 271 робочий день.

Вказане свідчить про те, що розрахована на підставі наведених норм права компенсація працівникові у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні становить 83497,81 грн. (308,11 грн. середньоденна заробітна плата позивача за останні 2 календарні місяці роботи, що передують дню звільнення, х 271 робочий день періоду затримки розрахунку при звільненні).

Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Разом із тим встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Колегія суддів враховує, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Відшкодування, яке сплачується за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України не відповідає ознакам заробітної плати, оскільки виплачується не за виконану роботу, а за затримку розрахунків при звільненні. Тому відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, хоча і розраховується, виходячи з середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним із принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Зокрема, такими правилами є правила про неустойку. Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Аналогічно, звертаючись із вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбачений статтею 117 КЗпП України.

У постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16, та зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду України критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Аналогічний правовий висновок викладено також у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі №761/16407/15-ц, від 15 квітня 2020 року у справі №331/1863/18, від 18 листопада 2020 року у справі №335/4416/18-ц.

У справі, що переглядається, встановивши, що у день звільнення всі належні звільненому працівникові суми виплачені не були, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про наявність правових підстав для стягнення з ТОВ «СКБ «Укрелектромаш»на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. При цьому, при вирішенні питання щодо визначення розміру такого відшкодування, суд першої інстанції з урахуванням засад розумності і справедливості зменшив його розмір до 42000 грн., що відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц.

Колегія суддів погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування, враховуючи, що позивач звернувся до суду з цим позовом у серпні 2020 року, тобто через рік і вісім місяців після звільнення з роботи, однак 08.01.2019 і 21.02.2021 він звертався до Головного управління держпраці у Харківській області щодо порушення відповідачем законодавства про працю в частині заборгованості із виплати позивачу заробітної плати і коштів, належних при звільненні. Також суд враховує, що позивач був звільнений 10.12.2019, однак станом на день ухвалення рішення судом першої інстанції, протягом 271 робочого дня, відповідач не провів з ним остаточного розрахунку; доказів, які б свідчили, що в цей період вілдповідачем вживались заходи зі зменшення розміру заборгованості, матеріали справи не містять. Крім того, відповідач не сприяв суду у встановленні обставин, що мають важливе значення для справи, не надавши на вимогу суду довідку про заборгованість по заробітній платі та довідку про середньомісячну та середньоденну заробітну плату позивача.

З урахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку, що визначена судом першої інстанції сума середнього заробітку позивача за час затримки виплати коштів, належних при звільненні, у розмірі 42000 грн. є обгрунтованою, розумною, справедливою і пропорційною і незначно перевищує розмір заборгованості із заробітної плати (32648,34 грн.). Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням встановлених у справі обставин.

Колегія суддів не вбачає підстав для зменшення такої компенсації до суми, яку б працівник міг сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя, оскільки у цій справі дії працівника були добросовісними та не були спрямовані на умисне штучне збільшення розміру компенсаторних виплат.

Згідно з ч. 1 ст. 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Нормами пункту 171.1 статті 171, п. 14.1.180 ст. 14 ПК України, ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» врегульовано порядок утримання податків з будь-яких виплат на користь громадян України.

Верховним Судом у постанові від 18 липня 2018 року по справі №359/10023/16-ц роз`яснено, що справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що вказує в резолютивній частині рішення.

Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

В постанові по справі №569/3637/19 від 12 лютого 2020 року (провадження №61-14649св19) Верховний Суд також вказав, що справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає вказану суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Крім того, згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, що містяться у постанові від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в рішенні.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІІ постанови Кабінету Міністрів України від 05 лютого 1995 року №100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.

Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Враховуючи, що судом першої інстанції винесено вірне по суті рішення, той факт, що в його резолютивній частині не було зазначено, що стягувана сума визначена без утримання податків та зборів, не може бути підставою для його скасування.

Відповідно до статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем до суду першої інстанції був поданий відзив на позовну заяву. Отже, при ухваленні оскаржуваного рішення при заочному розгляді справи, суд допустив порушення норм процесуального права.

Однак, абз. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

В даному випадку ухвалення судом першої інстанції рішення по справі при її заочному розгляді не призвело до неправильного вирішення справи, а отже не може бути підставою для скасування вірного по суті рішення.

На підставі викладеного колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції дослідив подані сторонами докази, всім фактичним обставинам справи надав відповідну правову оцінку, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства і з якою погоджується апеляційний суд.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Ураховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів вважає, що заявлені позовні вимоги в задоволеній судом першої інстанції частині є законними та обґрунтованими.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення районного суду без змін.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Враховуючи, що вимоги апеляційної скарги залишено без задоволення, судові витрати, у відповідності до вимог статей 141, 382 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», між сторонами не розподіляються.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «СКБ Укрелектромаш» залишити без задоволення.

Заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення виготовлений 22 грудня 2021 року.

Головуючий - О.Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук