Ухвала

23 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 361/2799/18

провадження № 61-2603ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шкири Юрія Георгійовича на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 серпня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Броварської міської ради Київської області, Виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області про припинення права власності на земельну ділянку, визнання недійсним державного акта на право власності, внесення запису до реєстру речових прав на нерухоме майно про виключення державного акта на земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просила: припинити право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0838 га, розташовану по АДРЕСА_1 , шляхом визнання недійсним державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серії IV-КВ № 077005; зобов`язати відділ реєстрації речових прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області внести відповідний запис до реєстру прав власності на нерухоме майно шляхом виключення з реєстру державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серії IV-КВ № 077005.

Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що 24 січня 2001 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та нею було укладено договір дарування 29/100 частин будинку з надвірними будівлями, розташованих на земельній ділянці площею 672 кв. м. Рішенням Броварської міської ради Київської області від 14 серпня 2014 року їй було надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), для подальшої передачі їй у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,0672 га, однак згідно з кадастровим планом 2015 року фактична площа її земельної ділянки становить 0,0531 га, у зв`язку з чим вона звернулася до земельного відділу Броварської міської ради для вирішення питання спірного землекористування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_2 . На земельну ділянку площею 0,0838 га по АДРЕСА_1 було видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії IV-КВ № 077005 на ім`я ОСОБА_2 . Комісія погодила акт прийому-передачі спірної земельної ділянки без підпису суміжного користувача за межами, визначеними у вищевказаному державному акті. Не узгодивши межі суміжних земельних ділянок, ОСОБА_2 незаконно отримала у власність спірну земельну ділянку, в тому числі за рахунок частини її земельної ділянки, площа якої має складати 0,0672 га, а не 0,0531 га.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 серпня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 серпня 2020 року - без змін.

19 лютого 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Шкира Ю. Г. подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 серпня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову в цій справі є припинення права власності на земельну ділянку, визнання недійсним державного акта на право власності, внесення запису до реєстру речових прав на нерухоме майно про виключення державного акта на земельну ділянку.

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень з цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилань на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

При цьому Верховним Судом враховано, що спір виник у зв`язку з незгодою позивача з визначеним їй розміром земельної ділянки, а саме: 0,0531 га замість 0,0672 га, тобто позов спрямований на збільшення розміру її земельної ділянки на 0,0141 га (141 кв. м).

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Зазначення у постанові Київського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Шкири Ю. Г. про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 серпня 2020 року та постанови Київського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Шкири Юрія Георгійовича на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 серпня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Броварської міської ради Київської області, Виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області про припинення права власності на земельну ділянку, визнання недійсним державного акта на право власності, внесення запису до реєстру речових прав на нерухоме майно про виключення державного акта на земельну ділянку.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко