Рішення

ІмЕНЕм УкрАїни

справа № 521/4946/21

провадження № 2/521/3072/21

13 грудня 2021 року

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

Головуючого судді Михайлюка О.А.,

при секретарі Жезняк Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що на підставі договору позики від 20.10.2019 року, він позичив відповідачу у борг грошову суму у розмірі 4900 доларів США з терміном повернення до 20.12.2020 року.

Оскільки, відповідач покладені на себе зобов`язання не виконав, суму позики не повернув, позивач вимушений звернутись до суду.

Позивач в судове засідання не з`явився, його представник подав заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити, справу розглянути за відсутності сторони позивача.

Відповідач в судове засідання не з`явився про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 позичив ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 4900 (чотири тисячі дев`ятсот) доларів США, про що укладено договір позики від 20.10.2019 року з терміном повернення до 20.12.2020 року.

ОСОБА_2 зобов`язання не виконав, суму позики не повернув.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року N 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність",Законом України від 23 вересня 1994 року N 185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті".

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Заперечень щодо справжності оригіналу розписки від відповідача не надходило.

Враховуючи вищевикладене та зібрані по справі докази, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати.

Матеріали справи не містять доказів того, що позивач дійсно поніс судові витрати на правничу допомогу, тому суд відмовляє в задоволенні цієї частини вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.192, 193, 625, 1046, 1049 ЦК України,ст.ст. 10, 12, 141, 265, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) заборгованість у розмірі 4900 (чотири тисячі дев`ятсот) доларів США, що станом на 11.03.2021 року становить 135730,00 (сто тридцять п`ять тисяч сімсот тридцять) гривень

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) суму сплаченого судового збору у розмірі 1358 гривень 21 копійка.

В задоволенні решти вимог відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: О.Михайлюк

13.12.21