ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2021 року м. Чернівці

Справа № 718/1409/21

Провадження №22-ц/822/1178/21

Чернівецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Литвинюк І.М.,

суддів: Владичана А.І., Перепелюк І.Б.

секретар Герман Я.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Акціонерне товариство «Альфа-банк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-банк» на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 27 жовтня 2021 року, головуючий у І-й інстанції Мінів О.І.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до акціонерного товариства «Альфа-Банк» про захист прав споживачів та стягнення коштів за договорами банківського вкладу.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 05 березня 2010 року між нею та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (в подальшому ПАТ «Укрсоцбанк») в особі начальника Кіцманського відділення Чернівецької обласної філії Василькової Г.В., яка діяла в межах наданих повноважень, укладено Договір банківського вкладу «Депозитний» №24 на суму Депозитного вкладу в розмірі 6 000 грн, строк дії якого, відповідно до частини 4 статті 1060 ЦК України, продовжувався.

Вказувала на те, що згідно з розпорядженням на внесення коштів на депозит від 05 березня 2010 року сума депозиту становила 6000 грн з відсотковою ставкою 27%, а згідно з розпорядженням від 07 червня 2010 року на виплату відсотків та продовження дії договору № 24 від 05 березня 2010 року сума відсотків, що були нараховані, виплачена, та сума депозиту становить 6 000 грн.

Згідно з розпорядженням від 17 вересня 2010 року на виплату відсотків та продовження дії договору № 24 від 05 березня 2010 року сума відсотків, що були нараховані, виплачена та сума депозиту становить 6 000 грн.

Крім того, згідно з розпорядженням від 23 грудня 2010 року на поповнення депозитного рахунку та продовження дії договору № 24 від 05 березня 2010 року було здійснено внесення коштів на депозитний рахунок в сумі 405 грн та 3 595 грн і сума депозиту становила 10 000 грн.

Згідно з розпорядженням від 28 вересня 2011 року на поповнення депозитного рахунку та продовження дії договору №24 від 05 березня 2010 року позивачкою було здійснено внесення коштів на депозитний рахунок в сумі 1 170 грн та 17 230 грн і сума депозиту становила 37 500 грн.

Зазначала, що за 2012 рік не збереглися розпорядження, а згідно з розпорядженням від 12 лютого 2013 року на поповнення депозитного рахунку та продовження дії договору № 24 від 05 березня 2010 року нею було здійснено внесення коштів на депозитний рахунок в сумі 8 000 грн і сума депозиту становила 28 000 грн.

Згідно з розпорядженням від 14 травня 2013 року на виплату відсотків та частини вкладу та продовження дії договору № 24 від 05 березня 2010 року сума виплати вкладу становила 4 000 грн і сума виплати нарахованих відсотків 5 940 грн, а загальна сума депозиту становила 24 000 грн.

Відповідно до розпорядження від 14 травня 2014 року на виплату відсотків та продовження дії договору № 24 від 05 березня 2010 року сума нарахованих відсотків становила 5 760 грн, а виплати відсотків 1 700 грн, а загальна сума депозиту 28 060 грн.

Посилалася на те, що 24 листопада 2014 року вона зверталася до ПАТ «Укрсоцбанк» стосовно видачі депозитного вкладу, однак листом від 06 січня 2015 року ПАТ «Укрсоцбанк» повідомив, що банк не відкривав депозитні рахунки, не приймав та не зараховував грошові кошти.

Правонаступником активів та зобов`язань АТ «Укрсоцбанк» з 15 жовтня 2019 року стало АТ «Альфа-Банк».

Просила стягнути з відповідача на її користь суму банківського вкладу (станом на 24.11.2014 28 060 грн), яка залишається неповернутою і по сьогодні, та індекс інфляції за період з 25 листопада 2014 року по 31 травня 2021 року (загальний індекс 239,66) у розмірі 67 248,59 грн.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 27 жовтня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з АТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 заборгованість по договору банківського вкладу у розмірі 34 224,45 грн (28 060 грн сума банківського вкладу; 6 164, 45 грн інфляційні витрати.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

На рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 27 жовтня 2021 року відповідач АТ «Альфа-банк» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказує на те, що надані позивачем розпорядження на внесення коштів за договором банківського вкладу не відповідають формі документу даного виду, визначеній у додатку 8 Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої Постановою Національного банку України від 01 червня 2011 року «174, зокрема: не зазначено платника та отримувача, не вказано на який рахунок вносяться кошти, не містять підпису касира, не вказано призначення платежу. Тому такі документи не можуть бути предметом доказування у даній справі.

Крім того, з копій договорів вбачається, що вони складаються з 4 сторінок, проте позивач не надає копії 3-ї та 4-ї сторінок. Оригінал цих договорів для огляду суду позивачем не надано.

Позивач просила стягнути 28 060 грн за копією розпорядження від 14 травня 2014 року, проте позивач жодним чином не доведено того, що дане розпорядження має відношення до договору банківського вкладу № 24 від 05 березня 2010 року.

Виходячи зі змісту п.1.1.1 договору № 24 від 05 березня 2010 року, внесення клієнтом грошових коштів підтверджується банком шляхом видачі виписки.

Позивачем надані копії розпоряджень, в яких вказані різні суми вкладу, різний строк вкладу, проте розпорядженнями неможливо змінювати умови договору, оскільки тільки додатковими умовами до договору можливо їх змінювати. Розпорядження від 07.06.2010, 17.09.2010, 23.12.2010, 17.06.2011, 28.09.2011, 12.02.2013, 14.05.2014 оформлені після закінчення строку депозиту, а тому не мають ніякого відношення до договору № 24 від 05 березня 2010 року.

Судом першої інстанції невірно застосовано постанову Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року, справа №463/5896/14, оскільки у даній справі не встановлено, що стосовно колишнього начальника відділення банку винесено обвинувальний вирок. Тобто її вина за ч.ч.3-5 ст.191, ч.2 ст.200 КК України і факти отримання коштів не встановлені.

Приймаючи як належний доказ висновок експертизи, проведеної в межах досудового розслідування, судом першої інстанції порушено норми процесуального права та не враховані висновки, які викладені у постановах Верховного Суду від 05 березня 2018 року, справа №5011-66/7999-2012, від 14 серпня 2018 року, справа №922/3775/17.

На апеляційну скаргу ОСОБА_1 подала відзив, в якому просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви, доводів апеляційної скарги та відзиву, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що факт укладення договору банківського вкладу та внесення позивачем коштів підтверджено належними та допустимими доказами, тобто у судовому засіданні знайшло своє підтвердження факт наявності договірних відносин між банком та позивачем, які виникли на основі укладеного між сторонами договору, за умовами якого було внесено грошові кошти на депозит, а оскільки грошові кошти за договором банківського вкладу позивачу на його вимогу не виплачені, суд приходить до переконання про стягнення вказаних коштів (суми банківського вкладу).

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 05 березня 2010 року між нею та ПАТ «Укрсоцбанк», в особі начальника Кіцманського відділення банку Василькової Г.В., укладено Договір банківського вкладу № 24 (депозитний вклад з виплатою відсотків у кінці терміну), за яким банк відкриває клієнту депозитний рахунок № НОМЕР_1 та приймає вклад - грошові кошти у сумі 6 000 грн (депозитний вклад) з нарахуванням відсотків в розмірі 27 % річних. Депозитний вклад залучається на строк з 05 березня 2010 року по 05 червня 2010 року. Пунктом 1.3. Договору визначено, що на депозитний рахунок додаткові внески коштів допускаються.

З копії розпорядження на внесення коштів на депозит від 05 березня 2010 року, виданого Кіцманським відділенням ПАТ «Укрсоцбанк», вбачається, що його видано на виконання умов договору № 24 від 05 березня 2010 року, за яким: дата внесення коштів 05 березня 2010 року, дата повернення депозиту 05 червня 2010 року, код строку кредитних ресурсів понад 92 дні до 183 днів, сума депозиту 6000 грн. Наявні підписи у графах «клієнт ОСОБА_2 », «Начальник Кіцманського відділення Г.В. Василькова». Також наявний відтиск печатки каси №1 банку.

З копії розпорядження на виплату відсотків та продовження дії договору від 07 червня 2010 року, виданого Кіцманським відділенням ПАТ «Укрсоцбанк», вбачається, що його видано на виконання умов договору №24 від 05 березня 2010 року, за яким: дата внесення коштів 05 червня 2010 року, дата повернення депозиту 05 вересня 2010 року, код строку кредитних ресурсів понад 92 дні до 183 днів, сума вкладу 6 000 грн. Наявні підписи у графах «клієнт ОСОБА_2 », «Начальник Кіцманського відділення Г.В. Василькова». Також наявний відтиск печатки «Укрсоцбанк».

З копії розпорядження на виплату відсотків та продовження дії договору від 17 вересня 2010 року, виданого Кіцманським відділенням ПАТ «Укрсоцбанк», вбачається, що його видано на виконання умов договору № 24 від 05 березня 2010 року, за яким дата внесення коштів 05 вересня 2010 року, дата повернення депозиту 05 грудня 2010 року, код строку кредитних ресурсів понад 92 дні до 183 днів, сума вкладу 6 000 грн. Наявні підписи у графах «клієнт ОСОБА_2 », «Начальник Кіцманського відділення Г.В. Василькова». Також наявний відтиск печатки «Укрсоцбанк».

З копії розпорядження на поповнення депозиту та продовження дії договору від 23 грудня 2010 року, виданого Кіцманським відділенням ПАТ «Укрсоцбанк», вбачається, що його видано на виконання умов договору № 24 від 05 березня 2010 року, за яким дата внесення коштів 05 грудня 2010 року, дата повернення депозиту - 05 червня 2011 року, код строку кредитних ресурсів понад 183 дні до 365 днів, сума вкладу 6 000 грн. Наявні підписи у графах «клієнт ОСОБА_2 », «Начальник Кіцманського відділення Г.В. Василькова».

З копії розпорядження від 17 червня 2011 року, виданого Кіцманським відділенням ПАТ «Укрсоцбанк», вбачається, що його видано на виконання умов договору № 24, за яким дата договору - 05 червня 2011 року, сума поповнених коштів 9 100 грн, загальний залишок 19 100 грн. Наявні підписи у графах «клієнт ОСОБА_2 », «Начальник Кіцманського відділення Г.В. Василькова». Також наявний відтиск печатки «Укрсоцбанк».

З копії розпорядження від 28 вересня 2011 року, виданого Кіцманським відділенням ПАТ «Укрсоцбанк», вбачається, що його видано на виконання умов договору № 24, за яким дата договору - 05 вересня 2011 року, сума поповнення вкладу 1 170 грн та 17 230 грн, загальний залишок 37 500 грн. Наявні підписи у графах «клієнт ОСОБА_2 », «Начальник Кіцманського відділення Г.В. Василькова». Також наявний відтиск печатки банку «каса №1».

З копії розпорядження від 12 лютого 2013 року, виданого Кіцманським відділенням ПАТ «Укрсоцбанк», вбачається, що його видано на виконання умов договору № 24, за яким дата договору - 05 травня 2012 року, сума поповнення вкладу 20 000 грн, загальний залишок 28 000 грн. Наявні підписи у графах «клієнт ОСОБА_2 », «Начальник Кіцманського відділення Г.В. Василькова». Також наявний відтиск печатки банку «каса №1».

Крім того, позивач вказує на те, що деякі розпорядження, які були видані їй банком у 2012 році, у неї не збереглися, проте долучає розпорядження від 12 лютого 2013 року, від 14 травня 2013 року, якими фактично продовжувався строк дії договору та змінювалася сума депозитного вкладу.

Відповідно до останнього розпорядження від 14 травня 2014 року сума депозиту становила 28 060 грн, що відповідає заявленим позовним вимогам.

В ході досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000622 було проведено ряд експертиз та містяться висновки експертів, що підписи в наступних документах: договорі банківського вкладу №24 від 05 березня 2010 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , розпорядженні від 15 березня 2010 року, розпорядженні від 07 червня 2010 року, розпорядженні від 17 вересня 2010 року, розпорядженні від 23 грудня 2010 року, розпорядженні 17 червня 2011 року, розпорядженні від 28 вересня 2011 року, розпорядженні від 12 лютого 2013 року, розпорядженні від 14 травня 2013 року, розпорядженні від 12 лютого 2013 року, розпорядженні від 14 травня 2014 року, виданих на ім`я ОСОБА_1 , виконані ОСОБА_3 .

Відповідно до п. 34 Посадової інструкції, з якою ОСОБА_3 ознайомлена 28 жовтня 2010 року, до її обов`язків відноситься затвердження підписом документів фінансового, розрахункового характеру, листів, договорів відповідно до наданої довіреності.

З листа АКБ «Укрсоцбанк» від 6 січня 2015 року №09-202-86/96-123 вбачається, що банком не відкривалися депозитні рахунки, не приймалися та не зараховувалися грошові кошти згідно з вказаним позивачкою договором депозитного обслуговування (а.с.46).

Відповідно до обвинувального акту в кримінальному провадженні №0000622, внесеному до ЄРДР 21 листопада 2014 року проводилося досудове розслідування за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 191, ч. 4 ст.191, ч. 5 ст.191, ч. 2 ст. 200 КК України, зокрема щодо отримання від ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 28 000 грн.

ОСОБА_1 по даному кримінальному провадженні визнана потерпілою. Кримінальне провадження №0000622 перебуває в суді на розгляді.

Правонаступником АТ «Укрсоцбанку», згідно з відомостями, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, з 03 грудня 2019 року є АТ «Альфа-Банк».

Частинами першою, другою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Договір є різновидом правочину.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

У частині першій статті 1060 ЦК України зазначено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

У статті 1059 ЦК України врегульовані питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору. Так, за змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Відповідно до пункту 1.4. Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Згідно з пунктами 1.9, 1.10 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. У договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу; сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок; строк зберігання коштів (за строковим вкладом); розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін; умови дострокового розірвання договору; інші умови за погодженням сторін.

Судом першої інстанції правильно встановлено існування між сторонами договірних відносин за договором банківського вкладу.

На підставі належних та допустимих доказів суд правильно зазначив про дотримання письмової форми договору банківського вкладу. Вказаний договір не розірваний в судовому порядку, не визнаний недійсним, тому його чинність презюмується.

У зв`язку з наведеним, обґрунтованими є висновки суду про те, що позивачка має право вимоги до банку про повернення вкладу за договором банківського вкладу та застосування наслідків, передбачених договором та законом, у разі порушення банком своїх зобов`язань за договором.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовими висновками, які Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 08 червня 2021 року у справі №662/397/15-ц,Верховний Суд виклав у постановах від 24 листопада 2021року у справі №666/4894/15-ц, від 30 червня 2021 року у справі №742/3238/17.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох відсотків річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (див. висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15 (провадження № 14-16цс18).

Вирішуючи вказану позовну вимогу, суд першої інстанції правильно застосував до вказаних правовідносин положення закону щодо строку позовної давності. Однак, визначаючи період, за який інфляційні втрати мають бути стягнені з відповідача, допустив помилку, зазначивши початок такого періоду з 31 травня 2018 року замість 15 червня 2018 року. Останній день закінчення відповідного періоду визначено судом першої інстанції правильно.

Отже, з АТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню інфляційні втрати за період з 15 червня 2018 року по 31 травня 2021 року.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Зазначений спосіб розрахунку склався як усталена судова практика, його використовують всі бухгалтерські програми розрахунку інфляційних. Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду не вбачає необхідності відступу від такого способу розрахунку інфляційних збитків у порядку статті 625 ЦК України, оскільки він не суперечить зазначеній нормі права та законодавству, яке застосовується при розрахунку інфляційних збитків.

Такий правовий висновок Об`єднана палата Касаційного господарського суду виклала у постанові від 20 листопада 2020 року у справі 910/13071/19.

Отже, інфляційні втрати за червень місяць 2018 року не враховуються у даному випадку, а тому розрахунок інфляційних втрат слід починати з липня 2018 року.

З розрахунку інфляційних втрат, який здійснений судом першої інстанції, вбачається, що судом правильно визначено показник індексу споживчих цін 121,968 та правильно визначено розмір інфляційних втрат в сумі 6 164,45 грн.

З огляду на викладене, зазначення судом першої інстанції неправильного періоду стягнення інфляційних втрат з відповідача на користь позивачки не вплинуло на правильність визначення суми таких втрат.

Колегія суддів вважає помилковим аргумент апеляційної скарги про те, що договір банківського вкладу та розпорядження, які надані позивачкою, є неналежними та недопустимими доказами у справі та не підтверджують укладення договору в письмовій формі.

У справі «Золотас проти Греції» (Zolotas v. Greece) (№ 2) від 29 січня 2013 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати, і якщо він використовує її на власну користь, банк повинен повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунку нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року (далі - Конвенція) і є одним з основоположних елементів правової держави («Неждет Сахін і Періхан Шахін проти Туреччини» (Nejdet Sahin and Perihan Sahin v. Turkey), № 13279/05, параграф 56, 20 жовтня 2011 року).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції).

Цей же принцип закріплено у статті 41 Конституції України.

З огляду на те, що позивачка правомірно сподівалася на належне оформлення вказаного договору вкладу з відповідачем, а обов`язок забезпечення належного виконання працівниками відповідача посадових інструкцій лежить на банківській установі, вона не може бути відповідальною за порушення, вчинені посадовими особами відповідача.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові 8 червня 2021 року у справі 662/397/15-ц.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц та від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц зроблено висновок про те, що банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій. Недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства й умовам договору банківського вкладу), та неналежне виконання ними своїх посадових обов`язків не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору.

Отже, невідповідність розпоряджень певним вимогам законодавства й умовам договору банківського вкладу не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми договору банківського вкладу.

Також апеляційний суд враховує, що умовами договору банківського вкладу від 05 березня 2010 року було погоджено те, що внесення клієнтом грошових коштів підтверджується банком шляхом видачі виписки, що відповідає вимогам пункту 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516 (далі Положення), яким передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Надані позивачкою розпорядження були підписані нею та уповноваженим працівником банку, а тому ОСОБА_1 добросовісно очікувала на належне виконання працівниками відповідача своїх посадових інструкцій.

Помилковим є аргумент апеляційної скарги про те, що відсутність обвинувального вироку щодо колишнього начальника відділення АКБ «Укрсоцбанк», яким встановлена її вина та факт отримання коштів від позивачки, є підставою для відмови в позові.

Як зазначено вище, суд першої інстанції правильно на підставі наданих позивачкою належних та допустимих доказів встановив наявність між сторонами договірних відносин за договором банківського вкладу, а тому в даному випадку наявність обвинувального вироку щодо колишнього начальника відділення АКБ «Укрсоцбанк», яким встановлена її вина та факт отримання коштів від позивачки, не є визначальним для вирішення спору.

Помилковим є аргумент апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не мав права надавати оцінку висновкам експертиз, які були проведені в ході кримінального провадження.

Згідно з частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частин 1, 2 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з частиною 1 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частини 1 стаття 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

У постанові Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 686/23256/16-ц зроблено висновок про те, що отриманий відповідно до вимог закону висновок експерта у кримінальній справі, є письмовим доказом у цивільній справі, якому суд має надати оцінку та мотивувати, чи визнає доказ, чи відхиляє його.

Апеляційний суд вважає необхідним зазначити, що висновки підготовлені у рамках кримінального провадження особою, яка є атестованим судовим експертом та відповідають положенням статті 102 ЦПК України.

Колегія суддів враховує допустимість висновків експертів як письмових доказів, оскільки експертизи, проведені у кримінальному провадженні, містили інформацію щодо предмета доказування у цивільному провадженні, незважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі не ухвалений.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За частиною третьою статті 102 ЦПК України висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Частиною другою статті 103 ЦПК України визначено, що у разі необхідності суд може призначити декілька експертиз, додаткову чи повторну експертизу.

Статтею 113 ЦПК України передбачено, що якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам).

Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Із зазначених вище норм процесуального закону, встановлених у справі обставин вбачається, що висновки експертиз є належними та допустимими доказами, дослідженими судом першої інстанції відповідно до визначеного законом порядку. У випадку незгоди з висновком експерта за результатами експертиз, проведених у кримінальному провадженні, відповідач мав право заявити клопотання про призначення експертиз, виклавши у клопотанні підстави незгоди з цими висновками та зазначивши вимоги до повторних експертиз.

Разом з тим, згідно з частиною п`ятою статті 106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

В даному випадку, експерти були обізнані про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві висновки.

Такий висновок, узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 25 березня 2021 року у справі № 752/21411/17.

Крім того, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що між сторонами склалися договірні відносини по договору банківського вкладу, кошти з боку позивача були передані банку в особі уповноваженої на те особи керівнику Кіцманського відділення ПАТ «Укрсоцбанк», яка в свою чергу здійснювала свої посадові обов`язки та надала клієнту банку сам Договір, розпорядження про внесення коштів та оплату відсотків за користування внесеними в розпорядження банку коштів, що є самостійними й достатніми обставинами для ухвалення рішення.

Будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів, викладених у апеляційній скарзі, немає.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 27 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 23 грудня 2021 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: А.І. Владичан

І.Б. Перепелюк