Справа № 2-3434/09
Провадження № 2-в/242/78/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2021 року Селидівський міський суд Донецької області у складі: головуючого судді Владимирської І.М., при секретарі Гандзюк К.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Селидове в порядку спрощеного позовного провадження заяву ОСОБА_1 , в інтересах якої дії адвокат Филимонов Станіслав Михайлович, про відновлення втраченого судового провадження по цивільній справі № 22-7087 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

Заявник звернувся до суду з заявою про відновлення втраченого судового провадження по цивільній справі № 22-7087 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, в якій зазначив, що рішенням Ворошиловського районного суду м.Донецька у справі № 22-7087 від 10 вересня 2009 року задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 17.09.2011 року рішення Ворошиловського районного суду м.Донецька від 10.09.2009 року скасовано. Відновлення втраченого судового провадження необхідно ОСОБА_1 для можливості зареєструвати право власності в установленому законом порядку. У зв`язку з чим, просить відновити втрачене судове провадження по цивільній справі № 22-7087 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 18 листопада 2021 року заяву прийнято до провадження та визначено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника заявника надійшло клопотання, в якому він просить розглянути справу без його та ОСОБА_1 .

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що заява ОСОБА_1 , в інтересах якої дії адвокат Филимонов Станіслав Михайлович, про відновлення втраченого судового провадження по цивільній справі № 22-7087 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 488 ЦПК України відновлення втраченого повністю або частково судового провадження в цивільній справі, закінченій ухваленням рішення або у якій провадження закрито, проводиться у порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до ст. 489 ЦПК України втрачене судове провадження у цивільній справі може бути відновлене за заявою учасника справи або за ініціативою суду.

Згідно із ст. 493 ЦПК України, передбачено, що при розгляді заяви про відновлення втраченого судового провадження суд бере до уваги, зокрема: частину справи, яка збереглася (окремі томи, жетони, матеріали з архіву суду тощо); документи, надіслані (видані) судом учасникам судового процесу та іншим особам до втрати справи, копії таких документів; будь-які інші документи і матеріали, подані учасниками судового процесу, за умови, що такі документи і матеріали є достатніми для відновлення справи; відомості з Єдиного державного реєстру судових рішень; будь-які інші відомості, документи тощо, отримані у законний спосіб з інших офіційних джерел.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 494 ЦПК України на підставі зібраних і перевірених матеріалів суд постановляє ухвалу про відновлення втраченого судового провадження повністю або в частині, яку, на його думку, необхідно відновити. В ухвалі суду про відновлення втраченого судового провадження зазначається, на підставі яких конкретно даних, поданих суду і досліджених у судовому засіданні, суд вважає установленим зміст відновленого судового рішення, наводяться висновки суду про доведеність того, які докази досліджувалися судом і які процесуальні дії вчинялися з втраченого провадження.

Також суд, при вирішенні даного питання враховує, що під час розгляду цієї категорії справ суд не збирає та не досліджує нові докази, не робить висновків щодо правильності тверджень суду, який розглядав справу, та про обґрунтованість вимог заявника по суті раніше пред`явленого позову за втраченим судовим провадженням, тобто не здійснює судовий розгляд в його класичному розумінні, а лише виконує функцію щодо технічного відтворення раніше існуючих матеріалів провадження.

Згідно довідки Селидівського міського суду № 2835/21 справи, які перебували у провадженні Ворошиловського районного суду м.Донецька до Селидівського міського суду Донецької області не передано. В базі даних Ворошиловського районного суду міста Донецька, яка надана в користування Селидівському міському суду Донецької області, інформація щодо справ, які знаходилися в провадженні суду до 2011 року, відсутня.

При вирішенні питання про відновлення втраченого судового провадження судом досліджено заочне рішення Ворошиловського районного суду м.Донецька від 10 вересня 2009 року по справі № 22-7087 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності; рішення Апеляційного суду Донецької області від 17 серпня 2011 року.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне використати ту частину провадження, що збереглася до втрати провадження, та відновити повний текст заочного рішення Ворошиловського районного суду м.Донецька від 10 вересня 2009 року та листопада 2010 року та рішення Апеляційного суду Донецької області від 17 серпня 2011 року по справі № 22-7087.

На підставі викладеного, керуючись ст. 488-493 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Відновити частково втрачене судове провадження в цивільній справі № 22-7087 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності.

Відновити заочне рішення Ворошиловського районного суду м.Донецька від 10 вересня 2009 року по справі № 22-7087, наступного змісту:

Справа № 22-7087

2009 рік

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2009 року Ворошиловський районний суд м. Донецька у складі:

головуючого: судді Івашури В.О.,

при секретарі : Луцковій О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Донецьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

18.08.2009 року позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що на підставі договору дарування нежитлового приміщення від 01.04.2009 року, йому належить нежитлове приміщення площею 98,9 м. кв., що розташоване в цокольному поверсі (літера А-5) житлового будинку номер АДРЕСА_1 .

З квітня 2009 року між позивачем та фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 було укладено договір оренди зазначеного нежитлового приміщення. Згідно умов цього договору Відповідач мав право використовувати приміщення у власній підприємницькій діяльності, та був зобов`язаний здійснювати поточний ремонт, сплачувати орендну плату.

У встановлений договором строк Відповідач не сплатив орендну плату, і не сплачує її дотепер, мотивуючи тим, що ним здійснено капітальний ремонт приміщення, і в позивача відсутні документи, які б підтверджували його право власності на нього в нинішньому стані.

Коли позивач викликала техніка БТІ, то з`ясувалося, що у внутрішній капітальній стіні приміщення зроблено отвір для дверей, замість вікна облаштовано вихід, на південному фасаді зовнішньої стіни приміщення встановлено навісний металевий каркас під вітрину.

Саме з цих причин позивач не може отримати нові правовстановлюючі документи на Приміщення, а Відповідач вважає, що здійснені поліпшення дають йому право на частку у власності на Приміщення і не бажає здійснювати необхідні дії по реєстрації здійсненних ним поліпшень, не отримавши від позивача згоди на те, що в приміщенні певна частка тепер належить йому. Проте, відповідно до п. 4.2 Договору оренди від 03.04.2009 року, Орендар(Відповідач) здійснює поточний ремонт приміщення за власний рахунок, витрати на капітальний компенсуються відповідним зменшенням орендної плати, а всі невідокремлювані поліпшення Приміщення, зроблені без згоди Орендодавця,залишаються у його власності.

Таким чином, у відповідності до ч.4 ст.778 ЦК України, Відповідач має право стати співвласником нової речі лише в тому разі, коли поліпшення зроблене за згодою наймодавця. В даному випадку нову річ не створено, тому Відповідач не може набути права власності на приміщення. Крім того, виходячи з положень ч.5 ст.778 ЦК України, Відповідач не має права на відшкодування вартості поліпшень, які неможливо відокремлювати без шкоди для речі і які зроблені без згоди наймодавця.

Відмова з боку Відповідача сплачувати орендну плату та визнавати моє право власності на Приміщення порушує права та законні інтереси позивача.

Відновлювати Приміщення в його попередньому вигляді не має сенсу, а здійснена а Відповідачем самочинне перепланування Приміщення, згідно Висновку про технічний стан несучих та огороджуючих конструкцій нежитлового приміщення після перепланування вбудованого в житловий будинок літера «А-5» по АДРЕСА_1 (затвердженого директором ДП Експертно-технічний центр» 7.07.2009 року) відповідає вимогам чинної нормативно-технічної документації у галузі архітектурного проектування і може експлуатуватися за своїм функціональним призначенням, а роботи по переплануванню та облаштуванню пойми виконані у відповідності з робочим проектом, пошкодження і деформації, що здатні вплинути на несучу спроможність конструкцій житлового будинку, на момент проведення обстеження не виявлені.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред"явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюються або не визнається іншою особою,а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи з викладеного позивач просив суд визнати за ним право власності на самочинно реконструйоване (самовільно облаштоване окремий вихід, самочинно облаштовано пойму в капітальній стіні між приміщеннями №1 і № 3), нежитлове приміщення загальною площею101,0 м.кв., що розташоване на цокольному поверсі житлового будику літ. А-5 № 59 по АДРЕСА_1 .

В судове засідання позивач, представник позивача не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, надавши до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності.

Відповідач в судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи у його відсутності, проти позову не заперечує.

Відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає необхідним позов задовольнити з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що на підставі договору дарування нежитлового приміщення від 01.04.2009 року, позивачу належить нежитлове приміщення площею 98,9 м.кв., що розташоване в цокольному поверсі(літера А-5) житлового будинку номер АДРЕСА_1 .

З квітня 2009 року між позивачем та фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 було укладено договір оренди зазначеного нежитлового приміщення. Згідно умов цього договору Відповідач мав право використовувати приміщення у власній підприємницькій діяльності, та був зобов`язаний здійснювати поточний ремонт, сплачувати орендну плату.

Відповідно до технічного паспорту, складеного 25.06.2009 року в будинку АДРЕСА_1 зроблені деякі поліпшення, а саме: у внутрішній капітальній стіні приміщення зроблено отвір для дверей, замість вікна облаштовано вихід, на південному фасаді зовнішньої стіни приміщення встановлено навісний металевий каркас під вітрину.

З матеріалів справи вибачається, що зазначені поліпшення були зроблені відповідачем, як орендарем зазначеного нежитлового приміщення.

Відповідно до ч. 5 ст. 778 ЦК України, Відповідач не має права на відшкодування вартості поліпшень, які неможливо відокремити без шкоди для речі і які зроблені без згоди наймодавця.

Згідно Висновку про технічний стан несучих та огороджуючи конструкцій нежитлового приміщення після перепланування вбудованого в житловий будинок літера «А-5» по АДРЕСА_1 (затвердженого директором ДП Експертно-технічний центр 7.07.2009 року) відповідає вимогам чинної нормативно-технічної документації у галузі архітектурного проектування може експлуатуватися за своїм функціональним призначенням, а роботи по переплануванню та облаштуванню пойми виконані у відповідності з робочим проектом пошкодження, деформації, що здатні вплинути на несучу спроможність конструкцій житлового будинку, на момент проведення обстеження не виявлені.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред"явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюються або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи з вищенаведеного, суд вважає можливим визнати за позивачем право власності на власності на самочинно реконструйоване (самовільно облаштоване окремий вихід, самочинно облаштовано пойму в капітальній стіні між приміщеннями № 1 і № 3), не цокольному поверсі житлового будинку літ.А-5 № 59 по АДРЕСА_1 .

На підставі викладеного, керуючись ст. 778 ч.4, 392 ЦК України,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на вбудоване нежитлове приміщення загальною площею 101,0 м.кв., з окремим виходом, проймою в капітальній стіні між приміщеннями АДРЕСА_2 і № 3, що розташоване на цокольному поверсі житлового будинку літер А-5 № 59 по АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, продано протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Позивач має право оскаржити заочне рішення у загальному порядку. Заява про апеляційне оскарження рішення, може бути подана до Ворошиловського районного суду м.Донецька протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Ворошиловського районного суду м.Донецька протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Судя Ворошиловського

Районного суду м.Донецька В.О.Івашура

Відновити рішення Апеляційного суду Донецької області від 17 серпня 2011 року по справі № 22-7087, наступного змісту:

Справа № 22-7087 Головуючий і 1 інстанції Івашура В.О.

Категорія 6 Доповідач Шевченко В.Ю.

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2011 року

Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Шевченко В.Ю.,

суддів: Хейло Я.В., Агєєва О.В.,

при секретарі Яменко А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Донецьку цивільну справу за апеляційною скаргою прокурора Ворошиловського району м.Донецька, який діє в інтересах держави в особі виконкому Донецької міської ради, на заочне рішення Ворошиловського районного суду м.Донецька выд 10 вересня 2009 р. за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2009р. ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила гизнати за нею право власності на самочинно реконструйоване ( самовільно облаштовано окремий вихід, самочинно облаштовано пойму у капітальній стіні між риміщеннями №1 і №3), нежитлове приміщення загальною площею 101,0 кв м. що розташоване на цокольному поверсі житлового будинку літ.А-5 АДРЕСА_1 . Свої вимоги мотивувала тим, що їй на підставі договору дарування від 01.04.2009р. належить нежитлове приміщення площею 98,9 кв.м, розташоване за вказаною адресою. З квітня 2009р. між нею та ОСОБА_3 було укладено договір оренди зазначеного нежитлового приміщення. Згідно умов цього договору відповідач мав право використовувати це приміщення для здійснення підприємницької діяльності, зобов`язаний був робити поточний ремонт, сплачувати орендну плату. Відповідно до технічного піспорту, складеного 25 червня 2009р., у вказаному нежитловому приміщенні були зроблені деякі поліпшення, а саме: у внутрішній капітальній стіні зроблено отвір для дверей, за мість вікна облаштовано вихід, на південному фасаді зовнішньої стіни встановлено навісний металевий каркас під вітрину. Зазначені поліпшення були зроблені відповідачем як орендарем зазначеного приміщення. Згідно висновку про технічний стан несучих та огороджуючих конструкцій нежитлового приміщення, затвердженого директором ДП «Експертно-технічний центр», після перепланування воно відповідає вимогам нормативно-технічної документації в галузі архітектурного проектування і може експлуатуватися за своїм функціональним призначенням. Оскільки відповідач не визнає її право власності на вказане приміщення, просила визнати за нею право власності за рішенням суду.

Рішенням Ворошиловського районного суду м.Донецька від 10 вересня 2009 позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на самочинно реконструйоване ( самовільно облаштовано окремий вихід, самочинно облаштовано пойму у капітальній стіні між приміщеннями №1 і №3), нежитлове приміщення загальною площею 101,0 кв м, що розташоване на цокольному поверсі житлового будинку літ.А-5 АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вказане рішення, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд, задовольняючи позов, не взяв до уваги те, що перепланування вказаного нежитлового приміщення здійснено самовільно, без належного дозволу компетентних органів, з порушенням встановленого порядку. До участі у справі не була залучена інспекція державного архітектурно-будівельного контролю. Суд не встановив, якими саме діями чи бездіяльністю відповідач порушив права позивача, про захист яких він просить і які саме діє відповідач повинен вчинити. Суд дійшов до помилкового висновку про те, що у позивача виникло право власності на майно, оскільки таке право виникає з моменту прийняття майна в експлуатацію.

В засіданні апеляційного суду прокурор підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представник позивачки заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду залишити без змін.

Сторони в засідання апеляційного суду не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надали заяву про розгляд справи у їх відсутність.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.

На підставі договору дарування від 01.04.2009р. ОСОБА_1 належить нежитлове приміщення площею 98,9 кв м, розташоване за вказаною адресою. З квітня 2009 року між нею та ОСОБА_3 було укладено договір оренди зазначеного нежитлового приміщення, згідно умов цього договору відповідач мав право використовувати це приміщення для здійснення підприємницької діяльності, зобов`язаний був робити поточний ремонт,сплачувати орендну плату. Відповідно до технічного піспорту, складеного 25 червня 2009 р., у вказаному нежитловому приміщенні були зроблені деякі поліпшення, а саме: у внутрішній капітальній стіні зроблено отвір для дверей, за мість вікна облаштовано вихід на південному фасаді зовнішньої стіни встановлено навісний металевий каркас під вітрину. Зазначені поліпшення були зроблені відповідачем як орендарем зазначеного приміщення. Згідно висновку про технічний стан несучих та огороджуючих конструкцій та огороджуючи конструкцій нежитлового приміщення, затвердженого директором ДП «Експертно-технічний центр», після перепланування воно відповідає вимогам нормативно-технічної документації в галузі архітектурного проектування і може експлуатуватися за своїм функціональним призначенням. Враховуючи зазначені обставини, суд вирішив визнати за ОСОБА_1 право власності на вказане самовільно реконструйоване нежитлове приміщення. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наявності передбачених ст.392 ЦК України підстав для їх задоволення.

Проте погодитись з таким висновком суду не можна, виходячи з наступного.

З урахуванням положень ч. 1ст. 15, ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За змістом ст.392 ЦК України потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву.

Як вбачається з матеріалів справи спірне нежитлове приміщення належить на право власності ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 01.04.2009р., посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Костирком Р.Я. та зареєстрованого у КП БТІ м.Донецька ( а.с.4-5).

ОСОБА_3 згідно договору оренди нежитлового приміщення від 03.04.2009р., укладеного між сторонами, є оредатором вказаного приміщення та не є належним відповідачем по за даним позовом. Будь-яких інших позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 не заявляла.

Крім того, визнаючи за позивачкою право власності на самочинне реконструйоване приміщення, суд першої інстанції не врахував, при здійсненні цього перепланування не виконані вимоги закону щодо здачу в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що є обов`язковим згідно із Законами України «Про основи містобудування», «Про планування і забудову територій» та Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2004р. №1243.

Висновок суду відносно того, що порушене право власності ОСОБА_1 на самочинно збудовану будівлю підлягає захисту у судовому порядку, є необгрунтованим.

Відповідно до вимог п.1ч.1ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_3 не заперечував проти заявленних позовних вимог, тобто спору про право, який би підлягав розгляду у судовому порядку не було.

Відповідно до вимог п.4ч.1ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування судом норм матеріального або процесуального права.

За таких підстав рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст..ст.307, 309, 313-316 ЦПК України, апеляційний суд,

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу прокурора Ворошиловського району м.Донецька задовольнити.

Рішення Ворошиловського районного суду м.Донецька від 10 вересня 2009 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання чинності.

Головуючий Судді

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Донецького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту ухвали.

Суддя І.М. Владимирська