Постанова

Іменем України

22 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 756/2527/16-ц

провадження № 61-5837св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний банк «Аркада»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 02 грудня 2019 року в складі судді Луценка О. М. та постанову Київського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року в складі колегії суддів: Вербової І. М., Саліхова В. В., Шахової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до судуз позовом до ОСОБА_2 , третя особа - публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний банк «Аркада» (далі - ПАТ АКБ «Аркада»), про поділ майна подружжя при розірванні шлюбу.

В обґрунтування позову вказав, що 28 липня 2006 року між ним та ОСОБА_2 укладено шлюб, від якого подружжя має двох неповнолітніх дітей.

За час перебування сторін у шлюбі на підставі договору про участь у Фонді фінансування будівництва, укладеного з ПАТ АКБ «Аркада», ОСОБА_2 в інтересах сім`ї придбала квартиру АДРЕСА_1 (далі - спірна квартира) та зареєстровала її на своє ім`я.

Кошти для придбання цього житла подружжя отримало наступним чином.

15 грудня 2007 року між ним та матір`ю відповідача - ОСОБА_3 укладено договір позики на суму 189 000 грн, що еквівалентно 37 500 дол. США, з яких: 20 000 дол. США він отримав кредит на підставі кредитного договору № 418-Ф/07 від 20 листопада 2007 року, укладеного з відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Укргазбанк» (далі - ВАТ АКБ «Укргазбанк»), а 17 500 дол. США йому надали його батьки. Ці кошти були передані ОСОБА_3 для інвестування об'єкту будівництва за договором № 54528 від 17 липня 2007 року - кв. АДРЕСА_2 .

У першому кварталі 2008 року квартиру, яка була об`єктом інвестування, було побудовано та видано ОСОБА_3 свідоцтво про право власності на неї.

10 квітня 2009 року ОСОБА_3 продала вищевказану квартиру за 744 000 грн, що еквівалентно 93 000 дол. США. Зазначені кошти остання передала подружжю, які вони використали на будівництво нової трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_3 . Свідоцтво про право власності на цю квартиру було видано на його ім`я.

У подальшому подружжя продало вищевказану квартиру та придбало нову трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , шляхом укладення договору з ПАТ АКБ «Аркада» про участь у Фонді фінансування будівництва.

Вищевказаний будинок вже побудований та зданий в експлуатацію, проте відповідач відмовляється отримати свідоцтво про право власності на зазначену квартиру.

За таких обставин позивач просив суд визнати квартиру АДРЕСА_5 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; провести поділ спільного майна подружжя шляхом визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по Ѕ частини зазначеної квартири за кожним.

Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 02 грудня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що спірна квартира була придбана ОСОБА_2 за кошти, які належать останній на праві особистої приватної власності, а тому зазначене житло є її особистою приватною власністю і не підлягає поділу між сторонами.

За нотаріально посвідченим договором пожертви від 04 червня 2009 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 685 800 грн для придбання будь-якої квартири у місті Києві у особисту приватну власність. Після продажу квартири по АДРЕСА_6 позивач повернув відповідачу належні їй на підставі вказаного договору пожертви кошти, які вона інвестувала у спірну квартиру, у якій позивач не проживав та не реєстрував своє місце проживання.

Врахувавши зазначене у сукупності, суди дійшли висновку, що вищевказані кошти належали відповідачу на праві особистої приватної власності та були використані на будівництво квартири АДРЕСА_7 , та згодом, після її продажу, інвестовані у будівництво спірної квартири.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у березні 2020 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм права, без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 29 травня 2019 року у справі № 522/19610/15-ц, від 18 грудня 2019 року у справі № 761/29966/16-ц.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки судів щодо походження коштів на придбання спірної квартири ґрунтуються на неналежних доказах, зокрема договорі пожертви від 04 червня 2009 року, укладеному між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , за умовами якого остання отримала 685 000 грн, що еквівалентно 90 000 дол. США, на придбання житла у м. Києві, та який суди неправильно оцінили. Крім того, суди безпідставно узяли до уваги обставини, встановлені судом під час розгляду справи про розірвання шлюбу між сторонами, а саме обставини фактичного окремого проживання подружжя з 2010 року, що, на переконання позивача, не відповідає дійсності, а також суперечить установленому у цьому ж судовому рішенні факту спільного непроживання подружжя з вересня 2015 року.

Кошти на спірну квартиру подружжя отримало від продажу квартири по АДРЕСА_6 , що була спільною сумісної власністю подружжя.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 31 березня 2020 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 10 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

28 липня 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, від якого подружжя має двох неповнолітніх дітей.

20 листопада 2007 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 20 000 дол. США.

В забезпечення виконання зобов`язання за вищевказаним кредитним договором, 20 листопада 2007 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» та матір'ю позивача - ОСОБА_4 укладено договір іпотеки.

15 грудня 2007 року між ОСОБА_1 як позикодавцем та ОСОБА_3 як позичальником укладено договір позики, відповідно до умов якого, позичальник позичає у позикодавця кошти у розмірі 189 000 грн, що еквівалентно 37 500 дол. США, на придбання об`єкту інвестування за договором № 54528 від 17 липня 2007 року про участь у Фонді фінансування будівництва.

Відповідно до акту прийому-передачі квартири інвестору від 29 липня 2008 року акціонерне товариство холдінгова компанія «Київміськбуд» побудував та передає, а ОСОБА_3 сплатила 100 % вартості та приймає кв. АДРЕСА_2 за ціною 291 908,96 грн.

10 квітня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 . Продаж зазначеної квартири за домовленістю сторін вчинено за 744 000 грн, що еквівалентно на день посвідчення цього договору 93 000 дол. США.

04 червня 2009 року між ОСОБА_3 (пожертвувач) та ОСОБА_2 (обдаровуваний) укладено договір пожертви, за умовами якого пожертвувач передає у пожертву (дарує), а обдаровуваний приймає в пожертву грошові кошти в розмірі 685 800 грн, що еквівалентно на день підписання договору 90 000 дол. США. При цьому пожертвувач ставить вимогу, а обдаровуваний погоджується її виконати, про те, що пожертва буде спрямована на купівлю обдаровуваною будь-якої квартири в місті Києві в особисту приватну власність обдаровуваної. Пожертвувач зобов`язаний спрямувати пожертву на придбання зазначеного в пункті 1.2, протягом 60 календарних днів з моменту отримання суми пожертви відповідно до пункту 1.4. цього договору.

Вказаний договір нотаріально посвідчений та зареєстрований у реєстрі за № 1665 (а.с. 231-232).

23 червня 2009 року між ПП «Магура» (первісний кредитор), в особі директора Стецьковича В. І., який діє на підставі Статуту товариства, з однієї сторони, ОСОБА_1 (новий кредитор) з другої сторони, та акціонерним товариством холдінгова компанія «Київміськбуд», укладено договір про відступлення права вимоги № 16-433/У43, за умовами якого, первісний кредитор передає, а новий кредитор набуває право вимоги на об`єкт - майнові права на квартиру АДРЕСА_8 , згідно з договором купівлі-продажу майнових прав № 14-433/к123 від 05 червня 2009 року, який уклали між собою компанія та первісний кредитор. За умовами договору новий кредитор сплатив первісному кредитору 656 246,75 грн.

22 квітня 2010 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право власності на кв. АДРЕСА_7 .

23 липня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу нерухомості, а саме кв. АДРЕСА_7 . За домовленістю сторін продаж нерухомості проведено за 1 000 000 грн.

23 липня 2013 року між ПАТ АКБ «Аркада» та ОСОБА_2 було укладено договір № 66111 про участь у Фонді фінансування будівництва, об`єктом інвестування за яким є спірна квартира. У зв`язку з внесенням ОСОБА_2 100 % вартості ціни об`єкта інвестування у сумі 1 116 853,41 грн, банк на підставі договору № 66111 про уступку майнових прав передав відповідачу майнові права на об`єкт інвестування.

Як вбачається із заяв на переказ готівки, ОСОБА_2 вносила особисті кошти за договором про участь у Фонді фінансування будівництва № 66111 від 23 липня 2013 року на рахунок ПАТ АКБ «Аркада» (а.с. 139-146).

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 01 грудня 2015 року розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Відповідно до Акту прийняття-передачі об`єкта інвестування (квартири) від 04 грудня 2015 року, укладеного між ТОВ «Будеволюція» в особі директора ОСОБА_7 (забудовник) та ОСОБА_2 (довіритель), забудовник передав, а довіритель прийняв об`єкт інвестування за адресою: АДРЕСА_4 .

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів

та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню передусім норми Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Такі ж положення містить й норма статті 368 ЦК України.

Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Вирішуючи спір у цій справі на підставі доказів, що належним чином оцінені, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили із того, що відповідачем спростована презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу, а саме поширення правового режиму спільного сумісного майна на квартиру АДРЕСА_1 , яка була придбана хоч і період шлюбу із ОСОБА_1 , проте за її кошти.

Суди вірно виходили з того, що вказана квартира придбана відповідачем за особисті кошти, частково отримані від її матері на підставі нотаріально посвідченого договору пожертви від 04 червня 2009 року на виконання передбаченої цим договором вимоги про те, що пожертва буде спрямована на купівлю квартири в м. Києві в особисту приватну власність ОСОБА_2 , та кошти, отримані від позивача після продажу квартири по АДРЕСА_6 . При цьому суди врахували пояснення позивача про те, що після продажу квартири по АДРЕСА_6 він повернув відповідачу належні їй на підставі вказаного договору пожертви кошти.

Цей висновок судів є законним, обґрунтованим та таким, що відповідає обставинам та матеріалам справи.

Доводи касаційної скарги про неналежність цих доказів, а також неправильну оцінку судами договору пожертви від 04 червня 2009 року, презумпція правомірності якого не спростована позивачем, є безпідставними та необґрунтованими.

Крім того, суд касаційної інстанції в силу вимог статті 400 ЦПК України позбавлений можливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати

питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Безпідставними є також посилання заявника на правові позиції Верховного Суду, висловлені у постановах Верховного Суду: від 29 травня 2019 року у справі № 522/19610/15-ц, від 18 грудня 2019 року у справі № 761/29966/16-ц, оскільки у цих постановах встановлені судами фактичні обставини є різними у порівнянні зі справою, яка є предметом перегляду.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.

Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Оболонського районного суду міста Києва від 02 грудня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара