справа № 754/7226/16-ц
головуючий у суді І інстанції Грегуль О.В.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2016 року позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , вимоги якого зменшувались заявою про зменшення позовних вимог від 14 квітня 2021 року, і яка до суду надійшла 26 квітня 2021 року, та посилаючись на неналежне виконання відповідачем договірних зобов`язань за договором № б/н від 6 грудня 2013 року просило стягнути з відповідача: 82067,78 грн заборгованості за тілом кредиту, 28 680,79 грн заборгованості за простроченим тілом кредиту, заборгованості по процентам за ст. 625 (без зазначення в позові нормативного акта), 45 648,97 грн заборгованості за простроченими відсотками та 7 738,02 грн пені.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2021 року у позові АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

Не погоджуючись із указаним рішенням суду представник АТ КБ «ПриватБанк» - Крилова О.Л. звернулась до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що оскільки на момент ухвалення судом рішення в справі борг позивачу в обсязі не було повернуто, то суд не мав підстав для відмови в захисті його права на отримання сум, передбачених умовами договору, як відповідальності за невиконання грошового зобов`язання.

Зазначає, що судом було встановлено факт отримання кредитних коштів за кредитним договором.

Вважає, що оскільки, відповідач не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (не має необхідний обсяг цивільної дієздатності) на момент винесення рішення, і саме ОСОБА_2 представляє інтереси і є опікуном останнього, то з ОСОБА_2 підлягає стягненню майно, одержане недієздатною фізичною особою за нікчемним правочином - кредитним договором, що в даному випадку судом не було здійснено.

Вказує, що суд як державний орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов`язаний визначити суб`єктивний склад спору залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено п. 2 ч. 4 ст. 197 ЦПК України та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів (ст. 51 ЦПК України).

Також вказує, що оскільки, відповідач не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (не має необхідний обсяг цивільної дієздатності) на момент винесення рішення, і саме ОСОБА_2 представляє інтереси і є опікуном останнього, то з ОСОБА_2 підлягає стягненню майно, одержане недієздатною фізичною особою за нікчемним правочином - кредитним договором, що в даному випадку судом не було здійснено.

7 грудня 2021 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 , в якому вона просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції було встановлено факт отримання кредитних коштів не відповідають обставинам справи.

Наголошує на тому, що укладений між сторонами оспорюваний договір від 6 грудня 2013 року визнано недійсним.

Зазначає, що помилковими є твердження апелянта про неправильне застосування положень ст.ст. 221,226 ЦК України, оскільки відповідні позовні вимоги у даній справі не заявлялися, а у справі № 201/4943/17 позов до банку був пред`явлений з підстав, визначених ст.ст. 64, 225 ЦК України.

Згідно із частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки у справі ціна позову становить 71 188 грн 58 коп., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і указана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів частини 13 статті 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь банку заборгованості суд першої інстанції виходив з того, що визнання укладеного між сторонами договору № б/н від 6 грудня 2013 року недійсним, не створює для відповідача юридичних наслідків до виконання умов цього договору, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено, що між позивачем і відповідачем укладено кредитний договір № б/н від 6 грудня 2013 року.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2014 року відповідача визнано недієздатним.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 серпня 2015 року ОСОБА_2 призначено опікуном відповідача.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 квітня 2021 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 липня 2021 року, укладений між сторонами даного спору договір № б/н від 6 грудня 2013 року визнано недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому правочин - це правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту.

Презумпція правомірності правочину закріплена у статті 204 ЦК України та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону.

За змістом частини другої статті 203 ЦК Україниособа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до статті 41 ЦК Українинедієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину.

Оскільки фізична особа, яка визнана недієздатною, не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, законодавець позбавив її права укладати будь-який правочин, а відтак і нести відповідальність за його невиконання або неналежне виконання.

Частиною першою статті 226 ЦК Українипередбачено, що опікун може схвалити дрібний побутовий правочин, вчинений недієздатною фізичною особою, у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу. У разі відсутності такого схвалення цей правочин та інші правочини, які вчинені недієздатною фізичною особою, є нікчемним.

З урахуванням наведеного, правочини, які вчинені недієздатною особою є нікчемними (статті 41, 203, 215 ЦК України), за винятком схвалених в установленому порядку опікуном.

Відповідно до частини другої статті 215 ЦК нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам законодавства. Такий правочин недійсний з моменту його вчинення незалежно від того, чи визнав його таким суд.

Оскільки оспорюваний кредитний договір укладений недієздатною особою, то в силу вимог частини першої статті 226 ЦК України він є нікчемним.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2014 року відповідача ОСОБА_1 визнано недієздатною.

Згідно зі ст. 39 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

У ст. 40 ЦК України йдеться про те, що фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це. Якщо від часу виникнення недієздатності залежить визнання недійсним шлюбу, договору або іншого правочину, суд з урахуванням висновку судово-психіатричної експертизи та інших доказів щодо психічного стану особи може визначити у своєму рішенні день, з якого вона визнається недієздатною.

За змістом ст. ст. 41, 60 ЦК України над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка. Недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину. Правочини від імені недієздатної фізичної особи та в її інтересах вчиняє її опікун. Відповідальність за шкоду, завдану недієздатною фізичною особою, несе її опікун (стаття 1184 цього Кодексу).

Однак предметом цього спору є стягнення заборгованості за кредитним договором, а не шкоди.

В справі № 201/4943/17 суди встановили, що відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 383 від 17 вересня 2020 року ОСОБА_1 , 1984 року народження, на момент укладання кредитного договору б/н від 6 грудня 2013 року виявляла ознаки психічного розладу, не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Цією експертизою, призначеною за клопотанням сторони позивача при розгляді даної цивільної справи, повністю підтверджено висновки експертного дослідження стосовно такого стану здоров`я ОСОБА_1 і призначення ОСОБА_2 опікуном недієздатної племінниці - ОСОБА_1 (інвалід II групи з дитинства), на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 серпня 2015 року. Саме через психічну хворобу рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2014 року у справі № 754/9591/14-ц ОСОБА_1 визнана недієздатною.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 у наведеній справі, судом першої інстанції з чим погодився й апеляційний суд встановлено, що оспорюваний позивачкою кредитний договір від 6 грудня 2013 року було укладено відповідачем з особою, яка на той час виявляла ознаки психічного розладу, не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, а пізніше була визнана рішенням суду недієздатною, а тому не могла укладати такий договір в силу наведених обставин.

Крім того, із матеріалів справи вбачається, що на час звернення до суду з розгляду цього спору недієздатність відповідача підтверджена судовим рішенням, яке набрало чинності.

3 серпня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 286/798/19 вказав, що згідно з ч. 3 ст. 226 ЦК України опікун зобов`язаний повернути дієздатній стороні все одержане недієздатною фізичною особою за нікчемним правочином.

Отже згідно з ч. 3 ст. 226 ЦК України саме опікун має бути відповідачем, а не недієздатна особа в особі опікуна.

Однак, як вбачається із матеріалів справи позивач АТ КБ «Приватбанк» не заявляв жодних вимог до ОСОБА_2 як відповідача, опікуна недієздатної особи.

Так, позивач дізнавшись про обставину, що відповідач ОСОБА_1 є недієздатною, а укладений між сторонами договір № б/н від 6 грудня 2013 року визнано недійсним, тобто таким, що не створює для відповідача юридичних наслідків щодо виконання умов цього договору, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, не звернувся до суду першої інстанції з клопотанням про заміну сторони відповідача та залучення до справи опікуна, саме як відповідача, та не заявив до опікуна вимогу про повернення всього одержаного недієздатною фізичною особою за нікчемним правочином.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не виконав обов`язок щодо встановлення складу сторін у справі є безпідставними, оскільки заміна відповідача за нормами ст. 51 ЦПК України здійснюється судом виключно за клопотанням позивача.

За таких обставин, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому таке судове рішення необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

ГоловуючийТ.О. Писана
СуддіК. П. Приходько
С.О. Журба