Ухвала

Іменем України

22 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 459/437/21

провадження № 61-20221ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 21 квітня 2021 року у складі судді: Жураковського А. І., та постанову Львівського апеляційного суду від 28 жовтня 2021 року у складі колегії суддів: Крайник Н. П., Ванівського О. М., Мельничук О. Я., у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного підприємства «Аутпост-СК», третя особа - генеральний директор приватного підприємства «Аутпост-СК» ОСОБА_4, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з посади за прогул, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до приватного підприємства «Аутпост-СК» (далі - ПП «Аутпост-СК»), третя особа - генеральний директор приватного підприємства «Аутпост-СК» ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з посади за прогул, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що з 21 січня 2019 року ОСОБА_1 працював у відповідача на посаді охоронника третього розряду-водія. 14 січня 2021 року позивача було звільнено за невихід на роботу без поважних причин. ОСОБА_1 зазначає, що 14 січня 2021 року не вийшов на роботу, оскільки мав вагомі причини для цього через погіршення стану здоров`я.

Позивач вказував, що роботодавець не зажадав від нього пояснень про причини невиходу на роботу, а оспорюваний наказ виданий у період відпустки директора підприємства. Відповідач застосував звільнення без врахування ступеня тяжкості проступку, оскільки його відсутність на роботі не завдала шкоди підприємству. Крім того, в день звільнення з ним не було здійснено остаточного розрахунку та не видано трудову книжку. Вважав, що внаслідок незаконного звільнення йому було заподіяло моральну шкоду, яку оцінив у 5 000,00 грн.

ОСОБА_1 просив:

незаконним та скасувати наказ генерального директора ПП «Аутпоск-СК» № 002/21-ВК від 18 січня 2021 року про звільнення його з посади з 14 січня 2021 року згідно пункту 4 статті 43 КЗпП України;

поновити його на роботі охоронника третього розряду-водія з 14 січня 2021 року у ПП «Аутпоск-СК»;

стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу;

стягнути з відповідача 5 000 компенсації грн моральної шкоди.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 21 квітня 2021 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 28 жовтня 2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що в матеріалах справи відсутні належні докази (докази, які б підтверджували стан здоров`я ОСОБА_1 на час його не виходу на роботу - 14 січня 2021 року) поважності причин відсутності позивача на роботі 14 січня 2021 року, що свідчить про наявність вини працівника та підстав для притягнення його до дисциплінарної відповідальності шляхом застосування стягнення за прогул у виді звільнення, вибір якого відноситься до повноважень роботодавця.

Апеляційний суд зазначив, що Касаційний цивільний суд Верховного Суду у постанові від 14 квітня 2021 року у справі № 758/10562/19 вказав на те, що у пункті 4 частини першої статті 40 КЗпП встановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника. Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції, оскільки наявність поважних причин неявки на роботі визнається лише у разі доведеної непрацездатності працівника. Окрім цього матеріали справи не містять письмового пояснення позивача ОСОБА_1 щодо його відсутності на роботі 14 січня 2021 року, яке б підлягало обов`язковому врахуванню при вирішенні питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 статті 40 КЗпП.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності істотної шкоди від невиходу на роботу ОСОБА_1 колегія суддів відхилила, оскільки вони спростовуються матеріалами справи та показами свідків, згідно яких неявка позивача на роботу та не повідомлення ним причин невиходу на зміну довелося невідкладно вирішувати кадрову проблему з водієм екіпажу, що потягло за собою відкликання з відпустки іншого працівника. При цьому встановлено, що, з урахуванням діяльності ПП «Аутпоск-СК», безпричинний невихід на роботу охоронника-водія створює серйозні ризики для підприємства під час забезпечення охорони майна третіх осіб, позаяк зменшення штату впливає на якість та оперативність такої охорони.

08 грудня 2021 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 21 квітня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 28 жовтня 2021 року, у якій посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права і просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Підставою касаційного оскарження судового рішення зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 459/2618/17 та від 27 серпня 2020 року у справі № 161/14225/19, . від 14 квітня 2021 року у справі № 758/10562/19. ОСОБА_1 у касаційній скарзі зазначає, що причиною невиходу на роботу був його хворобливий стан, який підтверджено допитаними свідками, зокрема і сімейним лікарем. Відсутність працівника за станом здоров`я може підтверджуватися не тільки листком непрацездатності, а й довідкою медичної установи, показаннями свідків чи іншими доказами. У випадку не сприйняття показань свідків щодо стану здоров`я як причинну невиходу на роботу, суд має їх спростовувати, чого не було зроблено апеляційним судом. Відповідно до постанови Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 758/10562/19 обов`язок доведення вини працівника у порушенні трудової дисципліни на підприємстві покладено на роботодавця.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що наказом генерального директора ПП «Аутопост-СК» № 003/19-ВК від 14 січня 2019 року ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду охоронника третього розряду - водія з 15 січня 2019 року.

Згідно пункту 4.2.1 статуту ПП «Аутпоск-СК» від 05 березня 2008 року предметом діяльності підприємства є надання послуг по охороні різноманітних за кількісним та якісним складом об`єктів та предметів власності, а також майна юридичних та фізичних осіб; надання послуг, пов`язаних з охороною фізичних осіб; надання послуг, пов`язаних з охороною державної, колективної та приватної власності, крім випадків, передбачених чинним законодавством України; супроводження та охорона вантажів при перевезенні; монтаж, ремонт і профілактичне обслуговування засобів охоронної та охоронно-пожежної сигналізації.

Відповідно до правил внутрішнього трудового розпорядку, затверджених протоколом загальних зборів трудового колективу працівників ПП «АУТОПОСТ-СК» від 02 квітня 2012 року № 1, охоронники мають початок роботи о 08:00 год. та завершення роботи о 08:00 год. наступного дня (пункт 5.1); працівники зобов`язані почати роботу відповідно до цього режиму роботи та несуть відповідальність за прогул (у тому числі відсутність на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин (пункт 4 частини першої статті 40 КЗпП України) (пункти 3.1.2, 7.1).

Згідно графіку чергувань охоронників ПП «Аутпоск-СК» на січень 2021 року, з яким позивач ознайомлений, про що свідчить його особистий підпис, останній мав вийти на роботу 2, 6, 10, 14, 18, 22, 26, 30 січня 2021 року.

14 січня 2021 року заступник генерального директора з юридичних питань ПП «Аутпоск-СК» Баланюк З. І., оперативна чергова ОСОБА_2 , охоронник третього розряду ОСОБА_3 , склали акт про відсутність на робочому місці 14 січня 2021 року з 08:00 год. до 18:00 год. охоронника - водія ОСОБА_1 , причина відсутності - невідома, пояснення не відбиралися по причині відсутності останнього.

Факт відсутності ОСОБА_1 на роботі 14 січня 2021 року підтверджується також табелем обліку робочого часу за січень 2021 року.

Наказом № 001-3/21-ВК «Про відкликання з відпустки» директора ПП «Аутпоск-СК» відкликано з відпустки терміном на 5 днів з 14 січня 2021 року по 18 січня 2021 року (включно).

Цей факт підтверджується також табелем обліку робочого часу за січень 2021 року.

Наказом генерального директора ПП «Аутопост-СК» №002/21-ВК ОСОБА_1 звільнено з посади охоронника третього розряду - водія з 14 січня 2021 року згідно пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП за прогул.

18 січня 2021 року генеральним директором ПП «Аутпоск-СК» ОСОБА_4 у присутності охоронника - водія ОСОБА_5 , охоронника ОСОБА_3 , складено акт про те, що ОСОБА_1 , прийшовши в офіс підприємства біля 12:00 год. 18 січня 2021 року, відмовився дати пояснення з приводу невиходу на роботу 14 січня 2021 року.

18 січня 2021 року відповідач надіслав позивачу лист з вимогою прибути на роботу та надати пояснення щодо причин невиходу на роботу 14 січня 2021 року.

Згідно матеріалів справи зазначений лист від 18 січня 2021 року позивач отримав 21 січня 2021 року.

Того ж дня відповідач надіслав позивачу лист з повідомлення про його звільнення з роботи.

26 січня 2021 року позивач ознайомився з наказом про звільнення.

26 січня 2021 року генеральний директор ПП «Аутпоск-СК» у присутності бухгалтера ОСОБА_6 , складав акт про те, що ОСОБА_1 , прийшовши в офіс підприємства біля 12:00 год. 26 січня 2021 року, відмовився отримати трудову книжку, а лише ознайомився з наказом про звільнення.

03 лютого 2021 року відповідач здійснив виплату позивачу розрахункових коштів за січень 2021 року.

Суди на підставі пояснень свідків, а саме: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , встановили, що 14 січня 2021 року позивач ОСОБА_1 не вийшов на роботу, в телефонному режимі просив їх ( ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ) передати інформацію відповідачу про погіршення стану його здоров`я у зв`язку із хворобою, оскільки не міг додзвонитися до оперативної чергової ПП «Аутопост СК» та повідомити про невихід на роботу.

Свідок ОСОБА_10 в засіданні суду першої інстанції пояснила, що працює в оперативній черговій в ПП «Аутпоск-СК», 14 січня 2021 року позивач не вийшов на роботу, про причини неявки їй не повідомляв та не відповідав на її телефонні дзвінки, замість позивача на роботу вийшов директор ОСОБА_4 .

Свідок ОСОБА_11 пояснила, що працює сімейним лікарем, має укладену угоду з позивачем про надання первинної медичної допомоги. У січні 2021 року їй телефонував позивач та скаржився на здоров`я. У відповідь на це порадила йому лікування. Також зазначила, що у той час перебувала у відпустці, тому не могла оформити лікарняний лист. З цього приводу порадила звернутися до чергового лікаря та дистанційно відкрити лікарняний лист.

Згідно пояснень генерального директора приватного підприємства «Аутпост-СК» ОСОБА_4 , відсутність ОСОБА_1 14 січня 2021 року на роботі поставило під загрозу невиїзд цілого екіпажу на маршрут та, як наслідок, призвело до виникнення ризику неналежного надання послуг по охороні ввірених підприємству об`єктів. Протягом 14-18 січня 2021 року від ОСОБА_1 не було жодних відомостей. Лише близько 12:00 год. 18 січня 2021 р. останній прийшов на роботу, однак не надав будь-яких доказів поважності причин невиходу на роботу 14 січня 2021 року.

На підставі пояснень свідків судами встановлено, що 14 січня 2021 року позивач не повідомив роботодавця про причину свого невиходу на роботу.

За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення (частина перша статті 147 КЗпП).

Порушенням трудової дисципліни є невиконання чи неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків.

Власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір у випадку здійснення працівником прогулу без поважних причин (пункт 4 частини першої статті 40 КЗпП).

Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 листопада 2021 року у справі № 235/5659/20 (провадження № 61-10432св21) зазначено, що: «прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Отже, визначальним для вирішення питання законності звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності».

У постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2801цс15 зроблено висновок, що «пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами».

Суди встановили, що: роботодавцем було накладено на позивача дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення у зв`язку з його відсутністю на робочому місці 14 січня 2021 року; звільнення позивача відбулося із дотриманням встановленого законом порядку.

За таких обставин, суди зробили обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову.

Посилання на висновки, зроблені у постановах Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 459/2618/17, від 27 травня 2020 року у справі № 750/5598/17 та від 14 квітня 2021 року у справі № 758/10562/19 необґрунтовані, оскільки не свідчить про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що правильне застосовування судами норм права є очевидним, а касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити ОСОБА_1 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 21 квітня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 28 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного підприємства «Аутпост-СК», третя особа - генеральний директор приватного підприємства «Аутпост-СК» ОСОБА_4, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з посади за прогул, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков