22.02.2021 227/3798/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2021 року м. Добропілля

Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Любчик В.М.,

за участю секретаря судового засідання Сафронової К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Добропілля позовну заяву ОСОБА_1 до Добропільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про зняття арешту з нерухомого майна, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовом до Добропільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про зняття арешту з нерухомого майна.

Позовна заява обґрунтована тим, що позивач протягом 2020 року вчиняв дії щодо відчудження власного нерухомого майна, а саме житлового будинку з надвірними побудовами і спорудами, який розташований на території АДРЕСА_1 , але безрезультатно, оскільки згідно даних з реєстру прав власності на нерухоме майно та єдиного реєстру заборон відчудження об`єктів нерухомого майна встановлено, що відносно нерухомого майна позивача, як власника, накладено арешт на підставі постанови серії АА № 382473 від 28.03.2007 року, який було накладено Державною виконавчою службою м. Добропілля Донецької області. Вказаний арешт станом на даний час не скасовано. Факт щодо наявності вказаного арешту підтверджується інформацією з державного реєстру. Позивач звертався до Добропільського ДВС з письмовою заявою щодо надання необхідної інформації про наявність арешту та його зняття, проте отримав відмову з посиланням на те, що здійснити зняття такого арешту в досудовому порядку не вбачається можливим, оскільки виконавче провадження відносно позивача закрито та матеріали знищено по строку зберігання архівних справ. Рекомендовано звернутися до суду задля вирішення питання щодо зняття такого арешту. З усних пояснень представника Добропільського ДВС вбачається, що матеріали справи у ДВС дійсно відсутні, що не дає можливості встановити природу виникнення боргових зобов`язань та хід виконання такого виконавчого провадження. Отже, зважаючи на вказане, відповідний арешт нерухомого майна перешкоджає позивачу в повному обсязі реалізувати свої права як власника. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просить суд зняти арешт та скасувати заборону відчудження житлового будинку з надвірними побудовами і спорудами, який розташований на території АДРЕСА_1 , що накладено відповідачем згідно постанови серії АА № 382473 від 28 березня 2007 року.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, звернувся до суду із заявою про розгляд справи у його відсутність, заявлені ним позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Представник відповідача Добропільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) у судове засідання не з`явився, в матеріалах справи є заява про розгляд справи у відсутність представника відділу.

На підставі ч. 1 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності сторін, від яких надійшли відповідні заяви.

З урахуванням ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Згідно копії витягу Добропільського бюро технічної інвентаризації № 29892739 від 10.05.2011 року житловий будинок, з надвірними побудовами і спорудами, який розташований на території АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності б/н від 10.05.2011 року.

Із інформації з Єдиного реєстру заборон відчудження об`єктів нерухомого майна вбачається, що на підставі постанови Державної виконавчої служби м. Добропілля про арешт майна боржника серії АА № 382473 від 28.03.2007 року накладено арешт на все майно ОСОБА_1 .

З листів Добропільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби № 17.27-28188 від 16.06.2020 року та № 17.27-38759 від 12.08.2020 року вбачається, що за даними Автоматизованої системи виконавчих проваджень, виконавче провадження відносно ОСОБА_1 на виконанні у відділі не перебуває. Згідно витягу з єдиного реєстру заборон відчудження об'єктів нерухомого майна арешт накладено на підставі постанови АА № 382473 від 28 березня 2007 року. Згідно правил ведення діловодства і архівної справи в органах ДВС, виконавчі провадження, строк зберігання яких становить 3 роки, підлягають знищенню. Надана копія постанови № 1-421/10 від 28.02.2012 року щодо скасування арешту слідчого по кримінальній справі відносно ОСОБА_1 , не завірена печаткою суду який видав. Роз`яснено позивачу, що арешт може бути знятий за рішенням суду.

З відповіді з нотаріальної контори також вбачається, що в матеріалах наряду 02-32 за 2007 рік по Другій добропільській державній нотаріальній конторі постанова АА № 382473 від 28 березня 2007 року, якою 10 квітня 2007 року Державною виконавчою службою м. Добропілля було накладено арешт на майно боржника ОСОБА_1 відсутня.

Відповідно до копії вироку Добропільського міськрайонного суду Донецької області 19 листопада 2010 року ОСОБА_1 було визнано винним за ч. 1 ст. 366 КК України та призначено покарання у вигляді обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права займати посади, пов'язані з організаційно-розпорядчою та адміністративно-господарською діяльністю на підприємствах, установах та організаціях усіх форм власності строком на два роки. Окрім того, ОСОБА_1 було визнано винним за ч. 2 ст. 364 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права займати посади, пов'язані з організаційно-розпорядчою та адміністративно-господарською діяльністю на підприємствах, установах та організаціях усіх форм власності строком на два роки. В силу ст. 70 ч. 1 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_1 остаточно визначено 5 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади, пов'язані з організаційно-розпорядчою та адміністративно-господарською діяльністю на підприємствах, установах та організаціях усіх форм власності строком на два роки. Відповідно до ст. ст. 75, 76 КК України засудженого ОСОБА_1 звільнено від відбування призначеного основного покарання, якщо він протягом 2 років іспитового строку не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов'язки: не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу органу кримінально-іспитової системи, повідомляти органи кримінально-іспитової системи о зміні місця проживання та роботи, періодично з'являтися для реєстрації до органів кримінально-іспитової системи.

Відповідно до копії постанови 28 лютого 2012 року Добропільським міськрайонним судом Донецької області скасовано постанову слідчого Добропільської міжрайонної прокуратури Коровіна О.А. від 17 липня 2006 року по кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених ст. ст. 366 ч. 1, 364 ч. 2 КК України про накладення арешту на належне ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності майно.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач звертаючись до суду із зазначеним позовом, обґрунтував свої вимоги тим, що накладення арешту на майно порушує його права як власника, захист якого передбачено статтею 41 Конституції України, статтями 319, 321, 391 ЦК України.

Так, за змістом поданої позовної заяви між сторонами немає спору про право власності на будинок, і таке право позивача відповідачем не оспорюється.

Згідно ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», на яку посилається позивач в позові, особа яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Враховуючи обґрунтування заявлених позовних вимог, суд не вправі зняти арешт керуючись лише ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки з підстав, з якими позивач звернувся до суду з даним позовом, може звертатися особа, яка вважає, що майно на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові.

Не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог позивача доводи про те, що йому на праві приватної власності належить будинок, що підтверджено належними та допустимими доказами, тому накладення арешту на належний йому будинок, порушує його права, оскільки право власності позивача на будинок ніким не оспорюється, тому питання щодо звільнення належного позивачу майна з під арешту повинно розглядатися в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, а не в порядку ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, в постанові №5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» роз`яснив, що питання щодо звільнення майна з під-арешту, накладеного державним виконавцем в межах виконавчого провадження, існує два способи здійснення такого права:

- на рішення та дії державного виконавця стороною виконавчого провадження може бути подана скарга, яка підлягає розгляду в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, крім випадків, коли розгляд таких скарг відбувається за правилами іншого судочинства;

- особою, яка володіє на підставі закону чи договору майном чи речовим правом на майно, і яка не є стороною виконавчого провадження, подається позов про зняття арешту з майна.

Відповідачами в справі за позовом про зняття арешту (звільнення майна з-під арешту) є боржник і особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби.

Таким чином, суд вважає що у задоволенні позову слід відмовити з підстав того, що позивач не може пред`являти позов про зняття арешту з належного йому майна, оскільки таке право позивача відповідачем не оспорюється, тобто арешт майна не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, при цьому законом, в даному випадку, визначений інший порядок вирішення такого питання.

За таких обставин підстав для задоволення позову суд не вбачає, тому у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ЗУ «Про виконавче провадження», ст. ст. 4, 16, 223, 247, 260-265 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Добропільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про зняття арешту з нерухомого майна, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Донецького апеляційного суду через Добропільський міськрайонний суд Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складено 22 лютого 2021 року.

Суддя В.М. Любчик

22.02.2021