Постанова

Іменем України

11 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 569/3149/15-ц

провадження № 61-6474св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Калараша А. А. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Ткачука О. С.,

учасники справи:

стягувач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

боржник - ОСОБА_1 ,

розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 02 жовтня 2019 року у складі судді Смолій Л. Д. та на постанову Рівненського апеляційного суду від 05 березня 2020 року у складі колегії суддів: Шимківа С. С., Боймиструка С. В., Гордійчук С. О., у справі за заявою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», боржник - ОСОБА_1 , про видачу дубліката виконавчого листа,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст вимог заяви про видачу дубліката виконавчого листа

У серпні 2019 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із заявою про видачу дубліката виконавчого листа у справі № 569/3149/15-ц за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Заява мотивована тим, що заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 12 червня 2015 року задоволено позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та стягнуто із відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 37 719,49 дол США, що за курсом НБУ станом на

15 січня 2015 року становить 594 836,43 грн, та судовий збір у розмірі 3 654,00 грн.

На підставі вказаного судового рішення було видано виконавчий лист, який перебував на примусовому виконанні у Рівненському міському відділі ДВС ГТУЮ у Рівненській області.

Із відповіді Рівненського міського відділу ДВС ГТУЮ у Рівненській області № 60219 від 23 липня 2019 року заявник дізнався про те, що державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу та направлено 26 січня 2018 року з оригіналом виконавчого документа на адресу

АТ КБ «ПриватБанк».

Разом із тим, банк посилався на те, що в ході пересилки поштове відправлення було втрачене, у зв`язку з чим втрачено і виконавчі листи, на виконанні у ДВС вони не перебувають.

З урахуванням зазначених обставин, АТ КБ «ПриватБанк» просило видати дублікат виконавчого листа у справі № 569/3149/15-ц.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 02 жовтня 2019 року, залишеною без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 05 березня 2020 року, заяву задоволено.

Видано дублікат виконавчого листа № 569/3149/15-ц у справі за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Задовольняючи заяву про видачу дубліката виконавчого листа, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, посилаючись на п. 17.4 Перехідних Положень ЦПК України, виходив із того, що у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат.

З урахуванням того, що виконавчий лист у справі № 569/3149/15-ц був втрачений під час направлення виконавчого документа стягувачу, суди першої та апеляційної інстанцій вважали за необхідне заяву задовольнити та видати дублікат виконавчого листа, оскільки вказані дії є необхідними для завершення судового провадження та виконання судового рішення, що набрало законної сили.

Погоджуючись із висновком суду першої інстанції, апеляційний суд, крім того, зазначив, що доводи апеляційної скарги боржника та посилання на порушення, допущені судом першої інстанції, правильності висновку суду по суті розгляду заяви про видачу дубліката не спростовують.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

02 квітня 2020 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, підписану представником Беруном Р. В., на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 02 жовтня 2019 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 05 березня 2020 року, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 28 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи з Рівненського міського суду Рівненської області.

У червні 2020 року справа № 569/3149/15-ц надійшла до Верховного Суду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Як на підставу скасування оскаржуваних судових рішень, ОСОБА_1 посилається на порушення судами норм процесуального права.

Зокрема, розгляд справи судами було проведено без повідомлення ОСОБА_1 про час, дату та місце розгляду справи, що свідчить про порушення її права на доступ до суду.

Крім того, судами не встановлена втрата виконавчого листа та поважність причин пропуску строку пред`явлення виконавчого листа до виконання. Оскільки з моменту повернення виконавчого листа стягувачу (26 січня 2018 року) до звернення з заявою про видачу дубліката пройшло півтора роки, відсутні підстави для задоволення заяви про видачу дубліката виконавчого документа.

В ухвалі Верховного Суду від 28 квітня 2020 року про відкриття касаційного провадження вказано, що касаційна скарга подана у передбачений статтею

390 ЦПК України строк та з дотриманням вимог статті 392 ЦПК України.

Доводи інших учасників справи

У червні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому просить суд касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Відзив мотивовано безпідставністю доводів касаційної скарги, які не спростовують вмотивованих та законних висновків судів першої та апеляційної інстанцій, які, встановивши, що виконавчий лист було втрачено, обґрунтовано вважали наявними підстави для задоволення заяви про видачу дубліката виконавчого листа.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що на примусовому виконанні у Рівненському міському відділі ДВС ГТУЮ у Рівненській області перебувало виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 569/3149/15-ц від 30 вересня 2015 року, виданого Рівненським міським судом про стягнення із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 37 719,49 дол США, що за курсом НБУ станом на 15 січня 2015 року становить 594 836,43 грн, та судового збору у розмірі 3 654,00 грн. (а. с. 31, 36)

26 січня 2018 року виконавчий лист повернуто стягувачу на підставі пункту 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження». Постанову про повернення виконавчого документа та виконавчий документ направлено стягувачу. (а. с. 35)

Під час направлення виконавчого документа стягувачу виконавчий документ було втрачено.

06 серпня 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося із заявою про видачу дублікатів виконавчих листів. (а. с. 34)

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ»

№ 460-ІХ від 15 січня 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги у межах та з підстав касаційного перегляду, вивчивши аргументи, викладені у відзиві, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо порушення апеляційним судом норм процесуального права щодо неповідомлення про дату, час і місце розгляду справи

Як на підставу касаційного скасування оскаржуваних судових рішень ОСОБА_1 посилається на порушення її права доступу до суду, оскільки судовий розгляд проведено без належного повідомлення її, як боржника, про час, дату та місце судового розгляду.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово вказував, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2),

№ 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип та було б позбавлене сенсу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість брати участь у ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

Згідно частиною третьою статті 368 ЦПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини шостої статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом із копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Частиною п`ятою статті 130 ЦПК України передбачено, що вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

Відповідно до повідомлення про вручення поштового відправлення 22 лютого

2020 року представник ОСОБА_1 - Берун Р. В. отримав ухвалу про призначення справи до судового розгляду на 05 березня 2020 року.

Відповідно до протоколу судового засідання та технічної фіксації судового засідання від 05 березня 2020 року справа була розглянута апеляційним судом за участю представника ОСОБА_1 - Беруна Р. В .

Про наявність повноважень адвоката Беруна Р. В. на представлення інтересів

ОСОБА_1 в Рівненському апеляційному суді свідчить ордер серії ВК № 1003545

(а. с. 57). Проти повноважень свого адвоката боржник не заперечує.

Враховуючи те, що у цій справі апеляційний суд повідомив представника відповідача про призначене судове засідання, представник був присутнім у судовому засіданні, тому відсутні підстави вважати, що відповідача було позбавлено можливості брати участь у судовому засіданні, у зв`язку із чим колегія суддів вважає, що принцип рівності сторін не порушено.

З огляду на зазначене, враховуючи те, що ОСОБА_1 звернулася до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, брала участь у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції через свого адвоката - Беруна Р. В., який 10 березня 2020 року отримав копію оскаржуваного судового рішення, а отже, вона не була позбавлена права на доступ до суду, доводи касаційної скарги в цій частині є безпідставними та такими, що не відповідають дійсності.

Щодо розгляду заяви про видачу дубліката виконавчого листа по суті

Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку (стаття 129-1 Конституції України).

Основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення (стаття 129 Конституції України).

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до частини першої статті 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Виконавчі листи викладаються в електронній формі з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи шляхом заповнення відповідних форм процесуальних документів, передбачених Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему, і підписуються електронним цифровим підписом судді (в разі колегіального розгляду - електронними цифровими підписами всіх суддів, які входять до складу колегії).

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи та Єдиного державного реєстру виконавчих документів, Положення про який затверджується спільним нормативно-правовим актом Міністерства юстиції України та Державної судової адміністрації України, із запровадженням яких відповідно до частини першої статті 1 розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України вводяться в дію вимоги частини четвертої статті 431 ЦПК України щодо внесення виконавчого документу до Єдиного державного реєстру виконавчих документів, функціонування якого виключає втрату виконавчого документа, порядок видачі дублікату виконавчого документу замість втраченого визначено розділом XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Згідно з пунктом 17.4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Таким чином, підставою для видачі судом дубліката виконавчого листа є його втрата, а умовою його видачі є те, що строк, встановлений для пред`явлення виконавчого документа до виконання, ще не закінчився.

Дублікат - це документ, що видається замість втраченого оригіналу та має силу первісного документу. Оригінал виконавчого листа вважається втраченим, коли його загублено, украдено, знищено або істотно пошкоджено, що унеможливлює його виконання.

Аналогічні правові висновки викладено в постановах Верховного Суду

від 03 червня 2020 року у справі № 2-461/09, від 01 червня 2020 року у справі

№ 2-711/08, від 01 серпня 2019 року у справі № 751/5192/13, від 15 листопада

2018 року у справі № 474/783/17, що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах.

Однією з підстав можливості видачі дубліката виконавчого документа є подання відповідної заяви протягом строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання, який повинен обчислюватися з урахуванням переривання цього строку та/або його зупинення.

У справі, що переглядається, встановлено, що строк пред`явлення виконавчого листа до виконання було встановлено до 28 липня 2016 року.

26 січня 2018 року виконавчий лист від 30 вересня 2015 року № 569/3149/15-ц було повернуто стягувачеві.

Закон України «Про виконавче провадження» у редакції від 21 квітня 1999 року, яка діяла на момент видачі виконавчого листа, тобто станом на 30 вересня 2015 року, передбачав, що виконавчий документ може бути пред`явлений до виконання протягом одного року.

Указаний закон втратив чинність на підставі Закону України «Про виконавче провадження» N 1404-VIII від 02 червня 2016 року.

Згідно з пунктами 5, 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції від 02 червня 2016 року, яка набрала чинності 05 жовтня 2016 року) виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Частиною першою статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент повернення виконавчого документа стягувачу) виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент повернення виконавчого документа стягувачу) строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються, зокрема, у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення, строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони.

Статтею 37 вказаного закону передбачено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Таким чином, звертаючись із заявою про видачу дубліката виконавчого листа у серпні 2019 року, заявник не пропустив строк, встановлений для пред`явлення виконавчого документа до виконання, оскільки такий строк переривався, а тому строк пред`явлення слід обчислювати з 26 січня 2018 року до 26 січня 2021 року.

З огляду на зазначене, доводи касаційної скарги в цій частині є безпідставними та ґрунтуються на неправильному розумінні ОСОБА_1 норм права.

Доводи касаційної скарги про те, що судами не встановлена втрата виконавчого листа колегією суддів відхиляються, оскільки судами першої та апеляційної інстанцій у цій справі встановлено, що під час направлення виконавчого документа стягувачу виконавчий документ було втрачено, вказане твердження заявника в касаційній скарзі зводиться до необхідності переоцінки доказів у справі, що у силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (зокрема рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Наведені в касаційній скарзі доводи загалом аналогічні викладеним в апеляційній скарзі, зводяться до незгоди з висновками судів стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на докази, що були предметом дослідження й оцінки судами, та переважно спрямовані на переоцінку доказів у справі, не спростовують висновків суду першої та апеляційної інстанцій, не дають підстав вважати, що судами неправильно застосовано норми матеріального права або допущено порушення норм процесуального права, які б могли бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Таким чином, розглянувши справу в межах доводів касаційної скарги, з урахуванням підстав касаційного перегляду, колегія суддів дійшла висновку, що суди у цій справі повно та всебічно дослідили наявні докази, дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини, внаслідок чого ухвалили законні та обґрунтовані судові рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 02 жовтня 2019 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 05 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. А. Калараш

Є. В. Петров

О. С. Ткачук