ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/2188/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №705/1637/20 Категорія: 304090000 Корман О. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2021 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Бородійчука В.Г., Василенко Л.І.

учасники справи:

позивач - АТ «ПриватБанк»;

відповідач - ОСОБА_1 ;

особа, яка подає апеляційну скаргу АТ «ПриватБанк»

розглянувши у м. Черкаси в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 18 жовтня 2021 року, постановлене під головуванням судді Гудзенко В.Л. в Уманському міськрайонному суді Черкаської області 18.10.2021 року, у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця, -

в с т а н о в и в :

04.05.2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог вказується, що згідно до укладеного договору б/н від 12.12.2010 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 14200 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору.

Позивач зазначає, що банку стало відомо, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 померла.

В позовній заяві вказується, що відповідно до чинного законодавства, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України 6 місяців від дня відкриття спадщини, він не заявив про відмову від неї.

Позивач вважає, що в даному випадку, спадкоємцем, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини є ОСОБА_1 , яка зареєстрована по АДРЕСА_1 , за якою і була зареєстрована померла ОСОБА_1 .

За таких обставин, позивач вважає, що ОСОБА_1 є такою, що прийняла спадщину, до складу якої входять, у тому числі, кредитні зобов?язання померлого позичальника ОСОБА_1 , так як відповідач ОСОБА_1 не відмовилася від спадщини у передбачені цивільним законодавством строки, а саме 6 місяців від дня відкриття спадщини.

03.02.2019 року до Уманської міської державної нотаріальної контори банком було направлено лист-претензію, на виконання вимог ч. 2 ст. 1281 ЦК України.

03.04.2019 року позивачем було отримано відповідь з Уманської міської державної нотаріальної контори, з якої вбачається, що спадкоємці померлої ОСОБА_1 із заявами про прийняття спадщини чи відмову від спадщини до нотаріальної контори не зверталися та спадкова справа після смерті спадкодавця була заведена на підставі претензії АТ КБ «ПриватБанк».

30.09.2019 року на адресу відповідача ОСОБА_1 було направлено лист-претензію, згідно якого позивач пред?явив свої вимоги щодо стягнення заборгованості.

Вимога позивача про погашення заборгованості відповідачем ОСОБА_1 виконана не була, тому позивач звернувся з даним позовом до суду та просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 14172 грн. 70 коп. та судові витрати.

Заочним рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 18 жовтня 2021 року у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовлено.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції, АТ КБ «ПриватБанк» через свого представника оскаржив рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі банк зазначає, що позивач не погоджується із рішенням суду першої інстанції та вказує, що в даному випадку спадкоємцем, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини є ОСОБА_1 . Вказана обставина підтверджується копіями паспортів позичальника ОСОБА_1 та відповідача, де в якості адреси реєстрації зазначена: АДРЕСА_2

Апеляційна скарга обґрунтовується тим, що відповідач ОСОБА_1 , проживаючи разом зі спадкоємцем на момент його смерті, фактично вступила в управління або володіння спадковим майном, що свідчить про прийняття нею спадщини і цей факт не спростований.

Скаржник вважає, що не свідчить про неприйняття особою спадщини і відсутність у відповідача свідоцтва про право на спадщину або відсутність звернення нотаріуса.

На підставі викладено, скаржник вказує, що відповідач ОСОБА_1 фактично прийняла спадщину, до складу якої входять, у тому числі, кредитні зобов`язання померлої позичальниці ОСОБА_1 .

Спадкування обов`язків відбулося відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, так як відповідач не відмовилася від спадщини у передбачені цивільним законодавством строки, а саме 6 місяців від дня відкриття спадщини, тому в межах спадкового майна має нести відповідальність за борги позичальника.

В апеляційній скарзі представник АТ КБ «ПриватБанк» О.Л. Крилова просить скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 18.10.2021 року у справі № 705/1637/20 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця та ухвалити нове рішення, яким позов АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити в повному обсязі. Стягнути судові витрати по справі на користь АТ КБ «ПриватБанк».

Відзив на апеляційну скаргу на адресу Черкаського апеляційного суду не надходив.

Згідно до вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Підстав для застосування положень ч. 3 ст. 369 ЦПК України встановлено не було.

Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідності призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).

Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, та зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне розглядати справу у порядку письмового провадження без участі сторін згідно до вимог процесуального законодавства.

Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з?ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об?єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Вирішуючи спір, та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення боргу кредитором спадкоємця, суд першої інстанції виходив із недоведеності та безпідставності позовних вимог банку, встановивши, що відповідач ОСОБА_1 після померлої, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 спадщину не прийняла, а тому суд прийшов до висновку, що згідно до положень норм ст. 1282 ЦК України у відповідача відсутній обов`язок задовольняти вимоги кредитора, в тому у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» суд відмовив за їх безпідставністю.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов?язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов?язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції на підставі заяви від 12.12.2010 року та згідно до укладеного договору б/н від 12.12.2010 року ОСОБА_1 отримала кредит в АТ «КБ «ПриватБанк» у розмірі 14200 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 померла, що підтверджується даними свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 28.10.2015 року ( а. с. 36).

У зв?язку із порушеннями ОСОБА_1 зобов?язань за кредитним договором від 12.12.2010 року станом на 10.11.2019 року у відповідача перед банком виникла заборгованість в розмірі 14172,70 грн., яка складається з: 11539,08 грн. заборгованості за кредитом та 2633,62 грн. нарахована пеня.

АТ КБ «ПриватБанк», звертаючись в суд з позовом до ОСОБА_1 , мотивував свої вимоги тим, що остання є спадкоємцем після смерті ОСОБА_1 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживала разом з померлою за адресою: АДРЕСА_1 , та фактично вступила в управління або володіння спадковим майном, що свідчить про прийняття спадщини.

16.09.2019 року АТ КБ «ПриватБанк» було направлено лист - претезію ОСОБА_1 про заборгованість у розмірі 14172 грн. 70 коп.

Банк в обґрунтування позовних вимог посилався, що 03.04.2019 року було отримано відповідь з Уманської міської державної нотаріальної контори, в якій вказується, що спадкоємці померлої ОСОБА_1 із заявами про прийняття спадщини чи відмову від спадщини до нотаріальної контори не зверталися та спадкова справа після смерті спадкодавця була заведена на підставі претензії АТ КБ «ПриватБанк».

Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до частини першої статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом статті 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред?явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред?явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.

Відповідно до положень статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов?язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов?язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов?язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

За змістом наведених вище норм матеріального права задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ним у спадщину майна. Тобто, до спадкоємців боржника обов?язок перед позикодавцями (кредиторами) спадкодавця виникає лише у межах, передбачених статтею 1282 ЦК України, тобто в межах вартості майна, одержаного у спадщину. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна, особа не набуває статусу спадкоємця, і як наслідок у неї відсутній обов?язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи.

Вказане також міститься у п. 32 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 № 5, в якому зазначено, що при вирішенні спорів щодо виконання зобов?язань за кредитним договором у випадку смерті боржника /позичальника/ за наявності поручителя чи спадкоємців, суди мають враховувати положення ст. 1282 ЦК України про те, що спадкоємці боржника за умови прийняття ними спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного ними у спадщину.

При вирішенні спору про стягнення з спадкоємця коштів для задоволення вимог кредитора встановленню підлягають обставини, пов?язані із з?ясуванням кола спадкоємців, належності спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, вартості отриманого спадкоємцями майна та дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред?явлення вимоги до спадкоємців боржника.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 21.08.2019 року у справі № 320/6489/16-ц.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів апеляційного суду враховує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України та, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях відповідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України.

При цьому, належність доказів правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму.

Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи згідно ст.76 ЦПК України.

Враховуючи недоведеність позивачем факту наявності та об?єму спадкового майна після смерті ОСОБА_1 , у межах вартості якого спадкоємець останнього несе відповідальність перед кредитором, відсутність спадкової справи, відкритої за заявами спадкоємців після смерті ОСОБА_1 , оскільки самим банком претензія подана до нотаріальної контори лише 16.09. 2019 року, тобто понад три роки після смерті позичальника та була відкрита спадкова справа, то колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції про необґрунтованість та безпідставність позову банку до відповідача ОСОБА_1 .

Отже, як вбачається із матеріалів справи, спадкова справа після смерті ОСОБА_1 померлої, ІНФОРМАЦІЯ_2 не заводилася, оскільки ніхто зі спадкоємців померлого до нотаріуса не звертався, інформація щодо обсягу та вартості спадкового майна відсутня, тому доводи скаржника, що суд повинен встановити спадкову масу та з?ясувати хто є власником будинку, в якому була зареєстрована померла ОСОБА_1 є безпідставними, оскільки діє змагальність сторін у процесу, а суд не зобов`язаний збирати докази за сторін, а лише сприяє учасникам процесу в реалізації ними прав.

Жодних клопотань чи заяв від представника банку щодо неможливості отримати певну інформацію щодо спадкового майна та сприяння суду у її витребуванні не було заявлено банком, а тому дані доводи скаржника не приймаються апеляційним судом.

Обґрунтовуючи підстави заявленого позову, банк посилався на те, що ОСОБА_1 відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України фактично прийняла спадщину після смерті ОСОБА_1 оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Позивач не надав доказів щодо наявності спадкоємців 1 черги, оскільки відповідач є рідною сестрою померлої ОСОБА_1 та може бути спадкоємицею лише за відсутності 1 черги спадкоємців, так як рідна сестра є спадкоємцем 2 черги.

Спадкування є способом безоплатного набуття майна, а тому стягнення боргів спадкодавця з його спадкоємців в межах вартості отриманої спадщини є справедливим по відношенню до законних інтересів та правомірних очікувань кредитора.

Проте, матеріали справи не містять об`єктивних доказів того, що ОСОБА_1 протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, заявила про відмову від прийняття спадщини, як не містять і будь-яких доказів на підтвердження наявності у спадкодавця рухомого та/або нерухомого майна/, а також вартості такого майна.

Враховуючи недоведеність позивачем обов`язкових обставин, які дають правові передумови для покладення на спадкоємців померлого обов`язку повернути борг кредитору спадкодавця, в тому числі щодо наявності, об`єму, вартості спадкового майна після смерті ОСОБА_1 , у межах якого спадкоємець несе відповідальність перед кредитором, колегія суддів апеляційного суду повністю погоджується із висновками суду першої інстанції про необґрунтованість заявлених банком позовних вимог.

В цілому доводи апеляційної скарги представника АТ КБ «ПриватБанк» не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, яким з`ясовані обставини справи, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги банку.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк».

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржників та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційних скаргах не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги, які значною мірою зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, не свідчать про неправильне застосування районним судом норм матеріального права або порушення норм процесуального права, тому є необґрунтованими і не підлягають задоволенню.

Фактично доводи апеляційної скарги є аналогічними тим доводами, які були викладені банком у позовній заяві, які перевірялися судом апеляційної інстанції під час апеляційного розгляду цього спору.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов?язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов?язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов?язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З вищевикладеного не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах "Пономарьов проти України", "Устименко проти України", "Рябих проти Російської Федерації", "Нелюбін проти Російської Федерації"), які з огляду на положення статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовується судами при розгляді справ як джерело права, повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, а не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох поглядів на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного й обов?язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк», тому відсутні підстави для зміни чи скасування рішення згідно доводів та вимог апеляційної скарги.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що колегія суддів апеляційного суду прийшла до висновку про відсутність підстав задоволення апеляційної скарги в повному обсязі, то відсутні підстави для перерозподілу судових витрат. Судові витрати залишаються за сторонами.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 18 жовтня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно процесуальним законодавством.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді В.Г. Бородійчук

Л.І. Василенко