З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 грудня 2021 року місто Ужгород
Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі: головуючого судді Фазикош О.В., за участю секретаря Химинець О,Я., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Ужгород,у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у володінні і користуванні нерухомим майном,-
Відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 17.12.2021 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 23.12.2021.
Позивач ОСОБА_1 звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовною заявою до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у володінні і користуванні нерухомим майном.
Позовні вимоги ОСОБА_1 ,мотивує тим, що їй на підставі договору купівлі-продажу від 15 вересня 2015 року посвідченого нотаріально приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Парамоновим О.В. за № 5315 належить квартира АДРЕСА_1 . Квартира має загальну площу 44.4 кв. м. Житлова площа 2 кімнат становить 28.5 м.кв.
В позовній заві ОСОБА_1 , зазначає, що у квартирі окрім неї зареєстровані та проживають її сини ОСОБА_4 2006 р.н., ОСОБА_5 2008 р.н., та ОСОБА_6 2010 р.н. Окрім того у квартирі зареєстрований з 04.09.2017 р. відповідач ОСОБА_2 та ОСОБА_3 які не проживають понад 3 (три) роки, із позивачем та її синами.
Як зазначено у позмінній заяві, добровільно знятися з реєстраційного обліку відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не бажають, а тому позивачка змушена звернутися до суду з позовом про визнання їх такими що втратили житлові права, право володіння та користування належним мені нерухомим майном, а також на реєстрацію місця проживання у зазначеній квартирі.
Позивач, зазначає, що має намір продати зазначену квартиру оскільки така перебуває в іпотеці АКБ Укрсоцбанк та нотаріусом у 2010 р. вчинено напис про звернення стягнення.
Позивач при обґрунтуванні позовної заяв посилається на положення ст.ст. 16, 317, 319, 386, 391 ЦК України, ст. 7 ЗУ Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання, постанову Верховного Суду України від 1 березня 2016 року №825/1335/13-а.
Позивач просить суд: визнати ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 такими що втратили право володіння та користування квартирою АДРЕСА_1 та зняти їх з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою.Справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику та повідомлення учасників справи.
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13.10.2021 року у даній справі відкрито провадження, постановлено розгляд проводити у порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін.
07.12.2021 від позивача по справі на адресу суду надійшла зава про розгляд справи у її відсутності та відсутності її представника. Просила приєднати до матеріалів справи: інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав які підтверджують що станом на 06.12.202, акт від 02.12.2021 р. про не проживання.
Позивач в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлялася належним чином, при цьому згідно заяви від 07.12.2021, ОСОБА_1 , просила розглянути справу про її відсутність та відсутність її представника, позовні вимоги підтримує просить задоволити, проти заочного розгляду справи не заперечує.
На підставі наведеного суд керуючись ч.4 ст.223,280-281 ЦПК України ухвалив провести заочний розгляд справи.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку.
За приписом ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Частиною 2 ст.13 та ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 15 вересня 2015 року посвідченого нотаріально приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Парамоновим О.В. за № 5315 належить квартира АДРЕСА_1 .
Вказане підтверджується, вказаним договором копія якого міститься в матеріалах справи. Окрім того, матеріали справи містять Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 09.10.2005 року, витяг №8577719, реєстраційний №11549751, тип обєкту: квартиразгідно якого власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2
Згідно довідки про кількість зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої відділом реєстрації місця проживання виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 09.09.2021 №5607/18-21, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідно до картотеки реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_2 , станом на 09.09.2021 року зареєстровані такі особи: ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_7 - ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_6 - ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Зі змісту довідки про склад сім`ї виданої ОСББ «Грушевського-33» від 10.09.2021 року, ОСОБА_8 , за адресою АДРЕСА_2 , проживають: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 .
Згідно Витягу з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон
відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, №288594930 від 06.12.2021, власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , є позивач ОСОБА_1 .
Згідно Акту про відсутність (не проживання) особи (осіб) за місцем реєстрації від 02.12.2021, ОСОБА_7 - ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_1 , вказані особи не проживають за адресою: АДРЕСА_2 , з 29.12.2017 року.
Факт реєстрації відповідачів у спірному будинку підтверджується і довідками, що надійшли до суду у відповідь на запити суду з метою встановлення зареєстрованого у встановленому порядку місця проживання відповідачів.
Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і при домової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (дружина, діти, батьки власника, інші особи, якщо вони постійно проживають з власником і ведуть з ним спільне господарство).
Відповідно до ст. 71 ЖК України за тимчасової відсутності наймача або членів сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк, за заявою відсутнього, може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Тимчасова відсутність особи може биту безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців.
Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності . тимчасова відсутність наймача, членів його сім`ї не потребує згоди інших членів сім`ї. Не має значення і причина відсутності, якщо остання не перевищила шість місяців.
З матеріалів справи встановлено, що відповідачі протягом тривалого часу за місцем реєстрації не проживають, а саме із 29.12.2017 року.
Суду не надано відомостей про те що їм чиняться перешкоди в користуванні житлом. Відзиву на позовну заву від ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до суду не надходило, жодних пояснень, будь яких доказів відповідачем на адресу суду надіслано не було.
Суд дослідивши докази що містяться у матеріалах справи, оцінивши їх в сукупності, вважає, що реєстрація відповідачів у вказаній квартирі АДРЕСА_1 , створює для позивача перешкоди у вільному користуванні належним їй майном.
Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Статтею 155 ЖК України встановлені гарантії прав громадян, які мають в приватній власності жилий будинок (квартири), а саме жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством.
Такі ж гарантії встановлені і ст.321 ЦК України, згідно якої право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За змістом норм матеріального права, зокрема ст.156 ЖК України та ст.405 ЦК України правом користування житлом, якій знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство.
Згідно з положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Враховуючи, що позивач ОСОБА_1 , є власником спірної квартири, то відповідачі не мають права порушувати законні права на володіння та користування належною їй квартирою, в тому числі право на проживання. Власники квартири мають право на володіння та користування житлом на праві власності незалежно від стосунків, які склалися між сторонами та незалежно від наявності у них іншого житла.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті першої Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям.
Принцип пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», передбачає, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Викладене узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 та Верховного Суду у постанові від 13 січня 2021 року у справі № 344/4224/17.
Так, судом встановлено, що відповідачі із 29.12.2017 року не проживають за місцем реєстрації, при цьому, відповідачі не надали суду доказів щодо своїх правових підстав користування спірним житлом, суду не надано відомостей, які б спростовували твердження позивача, право власності позивача підлягає захисту шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни України, іноземці та особи без громадянства реєструють своє місце проживання. В статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що реєстрація це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесенням цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу. Згідно зі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.
Таким чином, рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, після набуття ним законної сили, є підставою для скасування реєстрації відповідача за вищевказаною адресою.
Відповідно до положень ст.ст.317, 319, 321, 391 ЦК України, якими передбачено зміст, порядок, захист здійснення права власності та його непорушність, враховуючи вищезназначені обставини, можна погодитись з доводами позивача, що реєстрація відповідачів в помешканні за вищевказаною адресою фактично перешкоджає в реалізації його прав власника спірного жилого приміщення, які підлягають відновленню, зокрема, і шляхом усунення перешкод у користуванні житловим будинком, визнавши відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням .
Згідно ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 16, 29, 316, 317, 319, 391 ЦК України, ст. 3, 6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. .ст.12, 76, 223, 258, 259, 260, 280-282 ЦПК України, суд
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у володінні і користуванні нерухомим майном, задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 такими що втратили право володіння та користування квартирою АДРЕСА_1 .
Стягнути з відповідача ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 судовий збір в розмірі 454 грн.
Стягнути з відповідача ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 судовий збір в розмірі 454 грн.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Позивач ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 .
Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 АДРЕСА_2 .
Відповідач ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду, при цьому відповідно до п. п. 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду Фазикош О.В.