справа № 208/6334/20
№ провадження 4-с/208/13/20
УХВАЛА

Іменем України

26 січня 2021 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд місто Дніпродзержинська Дніпропетровської області в складі:

Головуючого, судді - Івченко Т.П.

За участю: секретаря судового засідання - Корнієнко К.Є.,

розглянув матеріали скарги ОСОБА_1 на дії Подільського районного відділу державної виконавчої служби державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ), Державний виконавець Подільського районного відділу державної виконавчої служби державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Кривошея Дмитро Станіславович, Державний виконавець Подільського районного відділу державної виконавчої служби державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Ясінська Катерина Михайлівна «на рішення та дії державного виконавця у виконавчому провадженні»,-

встановив:

21 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області зі скаргою на рішення та дії державного виконавця у виконавчому провадженні, в якій просить:

- визнати незаконною (неправомірною) та скасувати постанову державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м. Києві Ясінської Катерини Михайлівни про арешт майна ОСОБА_1 та оголошення заборони на його відчуження від 31.03.2015 у виконавчому провадженні № 36707096;

- зобов`язати уповноважену посадову особу Подільського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) зняти арешт, зареєстрований 26.05.2015 за індексним №21587992 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо всього нерухомого майна, що належить ОСОБА_1 , який зареєстровано Управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві на підставі постанови б/н Відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м. Києві від 31.03.2015 у виконавчому провадженні № 36707096;

- витребувати з Подільського районного відділу державної виконавчої служби у місті

Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) матеріали

виконавчого провадження № 36707096.

В обґрунтування своєї скарги зазначає, що про заочним рішенням Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24.11.2010 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» до основного відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як поручителя., вирішено стягувати солідарно 38 417,44, а також 500 грн. на правову допомогу. 06.12.2010 року на підставі рішення видано виконавчий лист № 2-4130/10 від 06.12.2010 року. 27.02.2013 року ВДВС Подільського РУЮ у міст Києві на підставі вказаного виконавчого листа відкрито виконавче провадження № 36707096 про стягнення боргу в сумі 38 417,44 гривень. 31.03.2015 року в рамках виконавчого провадження на все майно державним виконавцем Ясінською К.М накладено арешт, 26 травня 2015 року запис № 21587992 внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м Київ. 28 травня 2015 року виконавчий лист № 2-4130/10 від 06.12.2010 року повернутий стягувачу ПАТ КБ «Приватбанк» без виконання у зв`язку з відсутністю у боржника майна на яке воно може бути стягнуто.

21.09.2020 року ухвалою Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області скаргу залишено без руху.

22.10.2020 року на виконання ухвали від 21.10.2020 року скаржником подано заяву про усунення недоліків.

22.10.2020 року Ухвалою Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області за скаргою відкрито провадження та призначено до розгляду розгляд.

До судового засідання на 26.01.2021 року скаржник ОСОБА_1 не з`явилась, подала заяву про розгляд скарги без її участі

Відповідачі: Державний виконавець Подільського районного відділу державної виконавчої служби державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Кривошея Дмитро Станіславович, Державний виконавець Подільського районного відділу державної виконавчої служби державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Ясінська Катерина Михайлівна про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, згідно з вимогами ст.130 ЦПК України, про причини неявки суду не повідомили, судові повістки - виклик направлені відповідачам на останню відому суду адресу і в силу ст.131 ЦПК України вважається доставленою, на підставі ст. 223 ЦПК України суд вважає причини неявки відповідача неповажною.

Суд, дослідивши матеріали справи, копії наданих матеріалів, дійшов наступних висновків.

В провадженні Подільського районного відділу державної виконавчої служби державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) перебувало на виконанні виконавче провадження № 36707096 за виконавчим листом 2-4130/10 від 06.12.2010 року виданого Заводським районним судом міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь AT КБ «Приватбанк» боргу у сумі 38 417,44, а також 500 грн. на правову допомогу.

31.03.2015 року в рамках виконавчого провадження на все майно державним виконавцем Подільського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Ясінською К.М накладено арешт, 26 травня 2015 року запис № 21587992 внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м Київ.

28 травня 2015 року виконавчий лист № 2-4130/10 від 06.12.2010 року повернутий стягувачу ПАТ КБ «Приватбанк» без виконання у зв`язку з відсутністю у боржника майна на яке воно може бути стягнуто.

Відповідно до відповіді Подільського районного відділу державної виконавчої служби державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) зазначено:

Що у Подільському районному відділу державної виконавчої служби державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ)на виконанні перебували наступні виконавчі провадження: ВП 36706777 з примусового виконання виконавчого листа № 2-4130/10 від 06.12.2010 що видав Заводський районний суд м. Дніпродзержинська про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» боргу у розмірі 500,00 грн.

27.02.2013 року державним виконавцем Хлистуненко С.С. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

28.05.2015року державним виконавцем Ясінською К.М. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувану на підставі п. 2 ч. 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».

ВП № 36707096 з примусового виконання виконавчого листа № 2-4130/10 від 06.12.2010 що видав Заводський районний суд м. Дніпродзержинська про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» боргу у розмірі 38417,44 грн.

27.02.2013 року державним виконавцем Хлистуненко С.С. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

28.05.2015 року державним виконавцем Ясінською К.М. винесено постанову про

повернення виконавчого документа стягувану на підставі п. 2 ч. 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».

ВП № 49991616 з примусового виконання виконавчого листа № 2-4130/10 від 06.12.2010 року, що видав Заводський районний суд м. Дніпродзержинська про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» боргу у розмірі 38417,44 грн.

02.06.2016 року державним виконавцем Бондаренко О.С. винесено постанову про

відкриття виконавчого провадження.

21.03.2016 року державним виконавцем Бондаренко О.С. винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

ВП 50891543 з примусового виконання виконавчого листа № 2-4130/10 від 06.12.2010 що видав Заводський районний суд м. Дніпродзержинська про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» боргу у розмірі 500,00 грн. (виконавчий лист повторно надійшов на виконання)

20.04.2016 року державним виконавцем Вегера О.Д. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

10.06.2016 року державним виконавцем Вегера О.Д. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувану на підставі п. 2 ч. 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».

ВП 52737368 з примусового виконання виконавчого листа № 2-4130/10 від 06.12.2010 року, що видав Заводський районний суд м. Дніпродзержинська про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» боргу у розмірі 500,00 грн.

31.10.2016 року державним виконавцем Мойсеєнко В.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

03.02.2017 року державним виконавцем Вегера О.Д. винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п.2 ч. 1 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно із ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ч. 1 ст. 448 вказаного Кодексу скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. (стаття 129-1 Конституції України).

Згідно із вимогами ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Частиною другою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Конституційний Суд України у пункті 2 мотивувальної частини рішення від 13 грудня 2012 року №18-рп/2012 зазначив, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

У пункті 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі №11-рп/2012зазначено, що невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Відповідно до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно із ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 червня 2004 року у справі "Півень проти України" суд вказав, що право на судовий розгляд, гарантований ст. 6 Конвенції, захищає також виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які в країні, що поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи при цьому шкоди одній зі сторін.

Для цілей ст.6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина "судового розгляду" (рішення Європейського суду з прав людини від 20 липня 2004 року по справі "Шмалько проти України" (заява № 60750/00).

У рішенні від 17 травня 2005 року по справі "Чіжов проти України" (заява № 6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії § 1 ст.6 Конвенції. Затримка у виконанні рішення може бути виправдана за виняткових обставин. Але затримка не повинна бути такою, що позбавляє сутності право, яке захищається п.іст.6 Конвенції ("Іммобільяре Саффі проти Італії", заява № 22774/93, §74, ЄСПЛ 1999-V).

Закон України "Про виконавче провадження" регулює порядок здійснення виконавчого провадження, визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до п.2 ч. 1, ч. 5 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній станом на 28.05.2015 року) виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Частиною 5 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній станом на 28.05.2015 року) передбачено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Як вбачаться з матеріалів справи № 2-4130/10 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до Філії ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 «про стягнення заборгованості», по справі 24 листопада 2010 року було проголошено заочне рішення, яким вимоги позивача були задоволені частково.

Заочне рішення № 2-4130/10 вступило в законну силу (набрало чинності) 06.12.2010 року, у той же день і були видані виконавчі листи.

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній станом на 24.11.2010 року на час проголошення рішення) виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років.

Як вбачається з постанови про відкриття виконавчого провадження ВП 36707096 від 27.02.2013 року рушення № 2-4130/10 вступив в законну силу (набрав чинності) 22.02.2013 року.

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній станом на 22.02.2013 року на час набрання чинності рішення № 2-4130/10) виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом одного року.

Заву про примусове виконання стягувач подав 25.02.2013 року, а постанову про відкриття провадження ВП 36707096 було винесено 27.02.2013 року.

Суд відхиляє посилання скаржника на те, що державний виконавець повинен був відмовити у відкритті виконавчого провадження № 36707096 у зв`язку з пропуском встановленого строку пред`явлення документів до виконання на підставі п.1 ч.1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній станом на 27.02.2013 року), а також твердження скаржника про те що виконавче провадження було відкрито незаконно та усі подальші дії у рамках здійснення виконавчого провадження ВП 36707096 від 27.02.2013 року є незаконними у тому числі і накладання арешту на майно скаржника є хибними.

Згідно з ст. 2 Закону, виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Згідно з ч.2 ст.4 Закону України «Про державну виконавчу службу» державний виконавець є представником влади і здійснює примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України, та рішень інших органів (посадових осіб), виконання яких покладено на державну виконавчу службу, у порядку, передбаченому законом.

За ст.7 цього Закону працівник органу державної виконавчої служби зобов`язаний сумлінно виконувати службові обов`язки, не допускати в своїй діяльності порушення прав громадян та юридичних осіб, гарантованих Конституцією України та законами України.

Примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом, зокрема, виконавчих листів, що видаються судами (стаття 17 вказаного Закону).

Права та обов`язки державного виконавця визначені в статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої виконавець зобов`язаний здійснювати, зокрема заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі. Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення (ст. 56 Закону).

Враховуючи, що Законом не заборонено накладати арешт на майно боржника, державний виконавець при винесенні постанови від 31 березня 2015 року діяв правомірно.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 47 наведеного Закону виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувану у разі, якщо, зокрема, у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а, здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

У відповідності до приписів частини першої статті 49 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; 2) визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання; 3) смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; 3-1) прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 4) скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; 5) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі; 6) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення; 7) визнання боржника банкрутом; 8) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; 9) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; 10) направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; 11) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону; 12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; 13) непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону; 14) списання згідно із Законом України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа.

Згідно з частинами першою та другою статті 50 наведеного Закону, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

У відповідності до частин третьої - п`ятої статті 60 наведеного Закону з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.

Згідно з підпунктом 4.11.1 пункту 4.11 Інструкції про проведення виконавчих дій, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України 15.12.1999 № 74/5 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 15.12.1999 за № 865/4158 (в редакції станом на час винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві) виконавчий документ, який прийнятий державним виконавцем до виконання, і за яким стягнення не провадилося або було проведено частково, повертається стягувачеві, зокрема якщо в боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, і здійснені державним виконавцем відповідно до Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Таким чином у разі повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження не є закінченим. При цьому, державному виконавцю не надано право на зняття арешту з майна боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав відсутності у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення.

У зв`язку з тим, що виконавче провадження № 36707096 не було закінчено, а державним виконавцем 28.05.2015 року було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України "Про виконавче провадження", а от же відповідно до приписів статті 49 зазначеного Закону виконавче провадження підлягає закінченню лише у випадках у передбачених частиною першою цієї статті, тому повернення виконавчого документа стягувачеві, у зв`язку з відсутністю майна у боржника, не є підставою для закінчення виконавчого провадження згідно з приписами статті 49 Закону України "Про виконавче провадження".

Таким чином, на теперішній час, ніщо не перешкоджає скаржнику виконати рішення суду, що є його обов`язком з огляду, зокрема, на приписи Конституції України, Цивільно-процесуального кодексу України, після чого арешт з майна боржника буде знято у відповідності до приписів чинного законодавства.

Відповідно до ч.3 статті 60 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції чинній станом на 28.05.2015 року), з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом.

Суд відхиляє посилання скаржника на те, що в силу приписів статті 60 Закону України "Про виконавче провадження" арешт з майна боржника має бути знятий у судовому порядку, оскільки виконавчий документ повернутий стягувачу і необхідність забезпечення виконання рішення шляхом накладення арешту відпала. Так, випадки, з якими пов`язується зняття арешту з майна боржника прямо визначені приписами наведеного Закону, і винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу з підстав відсутності у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення (тобто, коли рішення суду фактично не виконано), не є підставою для зняття накладеного арешту на майно боржника.(Аналогічний висновок викладено в Постанові Верхового Суду України від 17 січня 2018 року у справі № 910/8019/15-г.

Таким чином, чинним законом на момент повернення виконавчого документу стягувачу не було передбачено прямої норми про необхідність скасування арешту накладеного на майно скаржника.

Аналіз наведених вище норм дає підстави вважати, що стягувач може повторно пред`явити до виконання виконавчий документ протягом встановлених строків.

Згідно з ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 3 своєї постанови № 6 від 07.02.2014 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» наголошує, що «при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом про виконавче провадження передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов`язаний вживати передбачені Законом про виконавче провадження заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 11), а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (частина сьома статті 12)».

У відповідності зі статтями Цивільно-процесуального кодексу України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи, суд застосовує редакцію Закону України «Про виконавче провадження».

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня. (ч. 1, 3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до положень ст.447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до частини 1 статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

Відповідно до частини 3 статті 451 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

З метою встановлення справедливого та ефективного захисту прав відповідно до частини 1 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керуючись принципом верховенства права та у відповідності до пункту 11 частини 2 статті 1 ЦПК України неприпустимості зловживання процесуальними правами.

Мета судового дослідження полягає у з`ясуванні обставин справи, юридичній оцінці встановлених відносин і у встановленні прав і обов`язків (відповідальності) осіб, які є суб`єктами даних відносин. Судове пізнання завжди опосередковане, оскільки спрямоване на вивчення події, що мала місце в минулому. Повнота судового пізнання фактичних обставин справи передбачає, з одного боку, залучення всіх необхідних доказів, а з іншого, - виключення зайвих доказів.

Вирішуючи питання щодо доказів, суд враховує інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З усіх поданих особами, що беруть участь у справі, доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову. Принцип належності доказів полягає в тому, що суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Слід зазначити, що правило належності доказів обов`язкове не лише для суду, а й для осіб, які є суб`єктами доказування (сторони, треті особи), і подають докази суду. Питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Питання про прийняття доказів спершу повинно вирішуватися під час їх представлення суду. Однак остаточно може з`ясуватися неналежність доказу і на подальших стадіях, під час їх оцінки судом, аж до проголошення рішення.

Мета судового дослідження полягає у з`ясуванні обставин справи, юридичній оцінці встановлених відносин і у встановленні прав і обов`язків (відповідальності) осіб, які є суб`єктами даних відносин. Судове пізнання завжди опосередковане, оскільки спрямоване на вивчення події, що мала місце в минулому. Повнота судового пізнання фактичних обставин справи передбачає, з одного боку, залучення всіх необхідних доказів, а з іншого, - виключення зайвих доказів. З усіх поданих особами, що беруть участь у справі, доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову.

Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, які входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини.

Належність доказів - це міра, що визначає залучення до процесу в конкретній справі тільки потрібних і достатніх доказів. Під належністю доказу розуміється наявність об`єктивного зв`язку між змістом судових доказів (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об`єктом судового пізнання.

Традиційно правило допустимості доказів у процесуальному праві розумілось як певне, встановлене законом обмеження у використанні доказів у процесі вирішення конкретних справ, що є наслідком наявності письмових форм фіксації правових дій та їх наслідків.

Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи.

Отже, допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Відповідно до ст.129 Конституції України Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини, та рішень Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року, від 22.10.2010 року, від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010, від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010, від 11 жовтня 2011 року № 10-рп/2011 принцип правової визначеності (основу якого утворює ідея передбачуваності (очікуваності) суб`єктом відносин визначених правових наслідків) є складовим елементом верховенства права.

Відповідно до підпункту «пі» пункту 1, також п. 47, 49 висновків та рекомендацій Висновку № 11 (2008) Консультативної ради Європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень (від 18.12.2008р.), якість судового рішення залежить насамперед від якості його обґрунтування, яке може містити тлумачення юридичних принципів; при цьому завжди необхідно дбати про забезпечення правової визначеності та послідовності. Однак коли суд вирішує відійти від попередньої практики, у рішенні слід чітко вказати про це.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, однак при цьому, в силу вимог ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, вона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак, всупереч вимогам наведених вище норм процесуального закону, скаржником не надано жодних належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б підтверджували протиправність дій державного виконавця під час винесення постанови про арешт майна ОСОБА_1 та оголошення заборони на його відчуження від 31.03.2015 року в межах виконавчого провадження № 36707096 від 27.02.2013 року.

У даному випадку, дотримуючись принципів верховенства права, законності, поділу влади, в межах компетенції, визначеної Конституцією та законами України, а також виходячи з повноважень суду, суд обмежений у своїй компетенції і не може вийти за межі заявлених вимог скаржника, натомість скаржник не обмежена в захисті своїх порушених прав, та може застосувати той спосіб захисту порушених прав, який є ефективним відповідно до встановлених обставин та правового регулювання спірних відносин та належить до компетенції суду, а саме: звернутись з позовом про скасування арешту накладеного постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції м. Києва Ясінською Катериною Михайлівною на майно ОСОБА_1 та оголошення заборони на його відчуження у виконавчому провадженні № 36707096.

З огляду на вищевикладене, та те, що скаржником ОСОБА_1 не надано жодного доказу на підтвердження неправомірності дій державних виконавців, за наявними в матеріалах скарги та копії матеріалів виконавчого провадження, не встановлено, що постанови державного виконавця є не обґрунтованим, а тому в задоволені скарги суд відмовляє в повному обсязі.

Суд, керуючись ст. 3, 14, 81, 447, 451 ЦПК України, -

постановив:

В задоволені скарги ОСОБА_1 на дії Подільського районного відділу державної виконавчої служби державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ), Державний виконавець Подільського районного відділу державної виконавчої служби державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Кривошея Дмитро Станіславович, Державний виконавець Подільського районного відділу державної виконавчої служби державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Ясінська Катерина Михайлівна «на рішення та дії державного виконавця у виконавчому провадженні» - відмовити.

Копію ухвали вручити учасникам цивільного провадження в залі судового засідання під розписку, позивачу надіслати невідкладно рекомендованою поштою для відому.

Апеляційна скарга на ухвалу суду - подається протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Згідно до 15.5) Перехідних положень ЦПК України, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

15.8) оприлюднення інформації щодо справи, визначеної цією редакцією Кодексу, на офіційному веб-порталі судової влади України здійснюється в порядку, визначеному Положенням про автоматизовану систему документообігу суду.

Суддя Івченко Т. П.