Справа № 308/5864/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 лютого 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів МАЦУНИЧА М.В., ГОТРИ Т.Ю.

за участю секретаря ТЕРПАЙ С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді апеляційну скаргу Комунальної установи «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 19 лютого 2020 року, повний текст якої складено 25 лютого 2020 року, головуюча суддя Бенца К.К., про відмову в розстроченні виконання рішення суду в цивільній справі № 308/5864/18 за позовом ОСОБА_1 до Комунальної установи «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради, Закарпатської обласної ради та начальника Комунальної установи «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради Малик Юлії Леонідівни про визнання незаконними та скасування рішення і наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

встановив:

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 24.05.2019 у зазначеному позові було відмовлено (а.с. 145-157 т. 2).

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 12.12.2019, з урахуванням ухвали апеляційного суду від 23.12.2019 про виправлення описки в постанові суду, рішення Ужгородського міськрайонного суду від 24.05.2019 скасовано, позов задоволено частково:

визнано незаконними та скасовано:

рішення сесії Закарпатської обласної ради від 22.02.2018 № 1091 «Про звільнення директора КП «Будинкоуправління адмінбудівель Закарпатської обласної ради»;

наказ начальника Комунальної установи «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради Малик Юлії Леонідівни «Про звільнення ОСОБА_1 » від 08.05.2018 № 12-к;

поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Комунальної установи «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради;

стягнуто з Комунальної установи «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 09.05.2018 по 12.12.2019 в розмірі 655430,49 грн;

стягнуто з Закарпатської обласної ради на користь ОСОБА_1 3000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди;

в інших позовних вимогах відмовлено (а.с. 233-244, 248-249 т. 2).

21.12.2019 відповідач КУ «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради подав до суду заяву про розстрочення виконання рішення суду, яку з урахуванням уточнення заяви мотивував таким.

Комунальна установа є бюджетною організацією (установою), яка утримується за рахунок коштів обласного бюджету, на основі кошторису доходів і витрат. Беручи до уваги штатну чисельність установи у 84 штатні одиниці та залишок фонду оплати праці згідно затвердженого Закарпатською обласною радою плану асигнувань установи, обсяг цих коштів на грудень 2019 року становить 583100,00 грн, що є меншим за присуджену на користь ОСОБА_1 суму. Інші кошти, які надходять в розпорядження установи, повинні використовуватися за визначеними бюджетними призначеннями та кодами економічної класифікації видатків.

Стягнення в повному обсязі 655430,49 грн на користь ОСОБА_1 матиме негативні наслідки для установи, спричинить невиконання нею своїх бюджетних зобов`язань та виникнення заборгованості за оплатою праці.

Єдино можливим способом виконання рішення суду зі збереженням пропорційності між необхідністю поновлення прав ОСОБА_1 та забезпеченням належного функціонування установи і дотриманням бюджетної дисципліни є розстрочення виконання рішення суду шляхом сплати коштів рівними платежами щомісячно протягом десяти місяців.

Можливість розстрочення виконання рішення суду за наявності обставин, які істотно ускладнюють або унеможливлюють виконання рішення, передбачена положеннями ст. 435 ЦПК України.

Посилаючись на ці обставини, вказуючи також на те, що судом касаційної інстанції зупинене виконання постанови Закарпатського апеляційного суду від 12.12.2019 в частині стягнення на користь ОСОБА_1 присудженої суми поза межами середнього заробітку за один місяць, КУ «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради просила встановити порядок сплати присудженої суми рівними частинами десятьма платежами по 65543,00 грн щомісячно, починаючи з моменту вступу в силу рішення суду касаційної інстанції (а.с. 1-4, 43-44 т. 3).

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 19.02.2020 у задоволенні заяви КУ «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради відмовлено (а.с. 56-59 т. 3).

Приймаючи таке процесуальне рішення, суд першої інстанції виходив із необґрунтованості заяви, оскільки розстрочка виконання рішення може бути надана у виняткових випадках, за наявності об`єктивних обставин, що виникли після ухвалення рішення та перешкоджають його виконанню, а такі обставини в справі відсутні. Судове рішення, що набрало законної сили, повинно бути виконане, відсутність бюджетних асигнувань не може бути підставою для невиконання рішення. Окрім цього, суд першої інстанції зважаючи на зупинення виконання у відповідних межах постанови апеляційного суду суддею суду касаційної інстанції виходив із передчасності заяви відповідача.

Комунальна установа «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради оскаржила ухвалу суду першої інстанції як постановлену з порушенням вимог закону. Доводи скарги зводяться до таких.

Всупереч вимогам цивільного процесуального закону та іншим нормам законодавства питання про розстрочення виконання рішення суду було вирішене судом за відсутності відповідачки ОСОБА_2 , яка не була належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи та не могла реалізувати свої процесуальні права.

Заяву про розстрочення виконання рішення суду було розглянуто з порушенням встановленого ст. 435 ЦПК України десятиденного строку, що призвело до того, що суд касаційної інстанції зупинив виконання рішення щодо стягнення суми, розстрочення виплати якої було предметом заяви про розстрочення виконання рішення.

Суд проігнорував заяву установи про зупинення провадження в справі, тоді як це провадження належало зупинити до закінчення касаційного провадження.

Ухвала суду не була своєчасно виготовлена та оприлюднена в ЄДРСР.

Заява про розстрочення виконання рішення була обґрунтованою та підлягала задоволенню, оскільки існували об`єктивні причини, що перешкоджали виконанню рішення в повному обсязі одразу: відсутність відповідних асигнувань, ймовірність порушення інших зобов`язань установи, в тому числі, з виплати заробітної плати, внаслідок сплати всіх коштів позивачці тощо. Крім цього, позивачка не заперечувала проти розстрочення виконання постанови апеляційного суду та висловила згоду на часткове задоволення вимог заяви, що суд першої інстанції залишив поза увагою.

Сторона просить оскаржувану ухвалу скасувати та задовольнити заяву про розстрочення виконання постанови апеляційного суду щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 655430,00 грн до 31.10.2020.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: представника відповідача КУ «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради Попова О.М., який апеляцію підтримав, позивачки ОСОБА_1 , яка скаргу не визнала, розглянувши апеляційну скаргу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України у відсутність інших учасників процесу, обговоривши доводи учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України; невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (ст. 129-1 Конституції України, ст. 18 ч.ч. 1, 2 ЦПК України).

Реальне виконання відповідно до закону чинного рішення суду є обов`язковою складовою реалізації особою права на справедливий суд, передбаченого п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР. Європейський суд з прав людини у «пілотному» рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine) від 15.10.2009 (заява № 40450/04) відповідно до практики Суду в контексті оцінки дій держави та її органів у питаннях виконання судових рішень, що набрали законної сили, зазначив, що право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система держави дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін; Суд вказав на неприпустимість та несумісність з положеннями Конвенції практики, коли особа, яка домоглася від національного органу остаточного рішення, за виконання якого несуть відповідальність органи влади України, наражається на ризик бути позбавленою можливості скористатися вигодами такого рішення відповідно до Конвенції (п.п. 51, 53, 54, 73, 83, 85, 88 та ін.). Відповідні позиції висловлені ЄСПЛ і в багатьох інших справах як щодо України, так і щодо інших країн.

Постанова суду апеляційної інстанції в силу положень ст. 273 ч. 2, ст. 384 ЦПК України набирає законної сили з дня її прийняття, тож судове рішення про повне чи часткове задоволення позову набирає чинності відповідно до обсягу задоволених вимог. Постанова апеляційного суду про поновлення працівника на роботі та стягнення присуджених на його користь коштів у відповідності до резолютивної частини постанови підлягає виконанню роботодавцем, відповідний позов до якого задоволено судом, одразу з моменту обізнаності роботодавця щодо такого рішення. Роботодавець повинен ясно демонструвати готовність невідкладно поновити відповідні права, виконати рішення належним чином, повинен своєчасно вживати всіх необхідних заходів для поновлення порушених трудових прав позивача, на користь якого ухвалене рішення, тощо.

Поставивши заявою від 21.12.2019 питання про розстрочення виконання постанови Закарпатського апеляційного суду від 12.12.2019 в частині стягнення на користь ОСОБА_1 присудженої суми поза межами середнього заробітку за один місяць, відповідач КУ «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради по суті одночасно з цим 28.12.2019 подав касаційну скаргу на постанову апеляційного суду, а також просив суд касаційної інстанції зупинити виконання постанови апеляційного суду (а.с. 64-77, 124 т. 3).

Касаційну скаргу на постанову Закарпатського апеляційного суду від 12.12.2019 подала і Закарпатська обласна рада, яка також просила зупинити виконання постанови апеляційного суду (а.с. 130-137, 149-151 т. 3).

Ухвалою судді Верховного Суду від 28.01.2020 клопотання касаторів були задоволені частково, було відмовлено в зупиненні виконання постанови Закарпатського апеляційного суду від 12.12.2019 в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць, в іншій частині виконання судового рішення було зупинене до закінчення касаційного провадження (а.с. 182-183 т. 3).

Постановою Верховного Суду від 16.09.2020 касаційні скарги КУ «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради та Закарпатської обласної ради залишені без задоволення, постанова Закарпатського апеляційного суду від 12.12.2019 залишена без змін, постановлено поновити виконання постанови Закарпатського апеляційного суду від 12.12.2019 (а.с. 71-78 т. 4).

За приписами ст. 435 ЦПК України, зокрема:

за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання (ч. 1);

заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи (ч. 2);

підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (ч. 3);

вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує:

1) ступінь вини відповідача у виникненні спору;

2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан;

3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо (ч. 4);

розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови (ч. 5).

Аналогічні положення містяться і в Законі України «Про виконавче провадження» (ст. 33).

Таким чином, відстрочення або розстрочення виконання рішення суду може мати місце лише у винятковому випадку, в разі наявності об`єктивних, непереборних обставин, які ускладнюють чи унеможливлюють виконання рішення. Такі обставини пов`язуються передусім із стихійними лихами, надзвичайними подіями і т.ін.

Такі виняткові, об`єктивні обставини, що за відповідних умов могли б слугувати підставами для розстрочення виконання постанови апеляційного суду в частині стягнення на користь позивачки присуджених коштів, відсутні.

Ставлячи перед судом першої інстанції питання про розстрочення виконання постанови Закарпатського апеляційного суду від 12.12.2019, відповідач КУ «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради посилався на перевищення присудженою до стягнення на користь позивачки ОСОБА_1 сумою обсягу асигнувань, які виділялися для відповідача на грудень 2019 року, через що виплата присудженого може потягти відповідні негативні наслідки для установи. По суті інших підстав для відстрочення виконання рішення заява відповідача не містить, чого уточнення прохальної частини заяви з огляду на зупинення касаційним судом у відповідних межах виконання рішення не змінює.

У цьому зв`язку апеляційний суд зауважує таке.

На час розгляду судом першої інстанції заяви відповідача про розстрочення виконання судового рішення вже було вирішене питання про зупинення виконання цього рішення в частині, яка знаходиться за межами поновлення позивачки на роботі та стягнення платежу за один місяць, до закінчення касаційного провадження.

Підставами заяви про розстрочення виконання судового рішення є факти і обставини, якими обґрунтовується відповідне прохання. Підстави та предмет заяви взаємопов`язані, предмет заяви обумовлюється її підставами, випливає з них, ці елементи заяви не можуть розглядатися окремо один від одного. Заява може бути задоволена за умов, коли вона ґрунтується на викладених у ній підставах, відповідає вимогам закону та є доведеною у належний процесуальний спосіб.

Беручи до уваги, що заява про розстрочення виконання постанови апеляційного суду обґрунтовувалася лише відсутністю достатнього фінансування установи у грудні 2019 року, то як її первісна вимога про розстрочення виконання рішення на десять місяців, так і остаточна вимога про розстрочення виконання шляхом сплати платежів рівними частками по 65543,00 грн щомісячно починаючи з моменту вступу в силу рішення суду касаційної інстанції не пов`язуються фактично з підставами заяви. Таке розстрочення в будь-якому разі лежить поза межами підстав, якими обґрунтовувалася необхідність розстрочення виконання рішення суду. Отже, вимога про розстрочення виконання рішення суду відповідно до її змісту не ґрунтується на підставах відповідної заяви і вже лиш цього достатньо для відмови в задоволенні заяви.

Окрім цього, посилання відповідача на відсутність фінансування установи в грудні 2019 року в обсягах, необхідних для виконання судового рішення, не може бути достатньою підставою для розстрочення виплат позивачці. По-перше, питання поновлення порушених трудових прав позивачки, на користь якої ухвалено судом рішення, є істотним для працівника, оскільки безпосередньо пов`язується з життям особи, його забезпеченням, соціальним і майновим статусом особи тощо, а відсутність відповідного фінансування установи в певний момент сама по собі не є поважною причиною для невиконання рішення суду в трудовому спорі. По-друге, у справі немає будь-яких доказів того, що необхідне для виконання рішення суду фінансування буде відсутнє, не буде забезпечене після грудня 2019 року, а також докази того, що відповідач, виходячи з очевидної необхідності виконання рішення суду, вживав заходи для забезпечення, отримання відповідного фінансування, відшукання додаткових джерел надходження коштів для виконання свого обов`язку, мав об`єктивні перешкоди в цьому, відмову в наданні коштів, необхідних для виконання рішення суду, і т.ін.

Під час апеляційного розгляду справи сторонами визнано, що постанова апеляційного суду в частині стягнення на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу не виконана. Тобто, відповідач не сплачував позивачці присуджені кошти ані до вирішення справи судом касаційної інстанції, ані після цього і щодо причин невиконання судового рішення представник відповідача не зміг дати пояснення. Таке невиконання судового рішення жодним чином не може пов`язуватися з обставинами, якими мотивувалася заява про розстрочення виконання рішення.

Судове рішення повинно бути виконане у точній відповідності до його змісту та формулювання резолютивної частини. Відповідач не вправі виконувати рішення довільно, на власний розсуд, фактично ревізуючи його та самостійно визначаючи строки, параметри, межі виконання рішення тощо. Тим часом, саме це вбачається з дій відповідача, які вказують на відсутність наміру виконати рішення суду.

Апеляційний суд не може погодитись й із твердженням представника відповідача про те, що заява про розстрочення виконання постанови апеляційного суду є актуальною, позаяк з огляду на підстави, межі заяви та фактичні обставини щодо руху справи та виконання рішення вона свою актуальність вочевидь втратила.

Щодо інших доводів апеляції колегія суддів констатує, що такі теж не спростовують правильності по суті та законності відмови суду першої інстанції в розстроченні виконання рішення суду. В тому числі:

відповідачка ОСОБА_2 як самостійний учасник цивільного процесу не оскаржувала ухвалу суду першої інстанції, а комунальна установа, яка подала апеляційну скаргу, не була уповноважена ОСОБА_2 діяти від її імені та в її інтересах (ст. 237 ч.ч. 1, 3, ст.ст. 244, 245 ЦК України, ст. 42 ч. 1, ст.ст. 46, 47, 48, ст. 50 ч. 1, ст.ст. 58, 60, 62, 64 ЦПК України), тож доводи апеляції щодо порушення процесуальних прав відповідачки ОСОБА_2 , які відповідно до правової позиції апелянта мали місце, не підлягають оцінці;

зупинення розгляду заяви, поданої в порядку ст. 435 ЦПК України про розстрочення виконання рішення суду, з підстав, указаних у ст. 251 ч. 1 п. 6 ЦПК України, до вирішення касаційної скарги на судове рішення в цій же справі недопустиме; вирішення заяв, поданих у порядку виконання судового рішення в цивільній справі (Розділ VI ЦПК України), не є тотожним розгляду цивільної справи по суті, постанова апеляційного суду з огляду на порядок набрання нею законної сили підлягає виконанню з дня її прийняття, відповідно, з цього моменту можуть, за наявності для того підстав, вирішуватися й питання, пов`язанні з виконанням постанови; оскарження судового рішення, що набрало законної сили, касаційним порядком не є підставою для зупинення провадження в справі, а для вирішення питання про зупинення виконання судового рішення, яке набрало законної сили, встановлений інший процесуальний порядок;

поза тим, клопотання про зупинення провадження не було проігнороване судом, як це безпідставно вказано в апеляційній скарзі, а було розв`язане ухвалою від 18.02.2020, якою в клопотанні було відмовлено (а.с. 53-55 т. 3);

твердження в апеляції про те, що позивачка начебто не заперечувала проти розстрочення виконання постанови апеляційного суду, не відповідає фіксації змісту позиції позивачки в журналі (протоколі) судового засідання за 19.02.2020, де чітко зазначено, що позивачка заперечувала проти задоволення заяви (а.с. 48-51 т. 3), тож процесуальна позиція позивачки в апеляційній скарзі перекручена; зауваження щодо записів у протоколі судового засідання відповідачем не подавалися (ст. 249 ЦПК України).

Відтак, на підставі ст. 375 ЦПК України апеляцію слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції про відмову в розстроченні виконання рішення суду без змін

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 1, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Комунальної установи «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради залишити без задоволення, а ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 19 лютого 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає. Повне судове рішення складене 18 лютого 2021 року.

Судді