Справа № 305/2084/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 грудня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача), суддів: Бисаги Т.Ю. і Кожух О.А., з участю секретаря Микуляк Є.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 рішення Рахівського районного суду від 23червня 2021 р. (у складі судді Ємчука В.Е.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом у листопаді 2018 р.

Після збільшення позовних вимог (а.с.83-87) просив:

-стягнути з ОСОБА_2 на свою користь суму основного зобов`язання в розмірі 115000 грн., інфляційні втрати за період із 21.09.2012 р. по 31.10.2019 р. у розмірі 112830 грн. і 3% річних у зв`язку із простроченням виконання зобов`язання у розмірі 24253 грн., а загалом 252083 грн.;

-судові витрати покласти на відповідача.

Заявлені вимоги обґрунтував тим, що у 2012 р. досяг домовленостей із ОСОБА_2 про купівлю деревини для будівництва дачного будинку в м.Ладижин Вінницької області. На виконання попередніх домовленостей щодо купівлі-продажу деревини 20.09.2012 р. він передав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 115000 грн. Однак, в подальшому купівля-продаж деревини не відбулась по причині, що ОСОБА_2 не зміг виконати зобов`язання і передати йому деревину.Оскільки дачний будинок він збудував, придбавши деревину в іншої особи, то необхідність купівлі-продажу деревини у ОСОБА_2 відпала. На неодноразові його пропозиції повернути кошти в сумі 115000 грн. у зв`язку з невиконанням домовленостей із купівлі-продажу деревини відповідач обмежується лише обіцянками.

За домовленістю між сторонами борг у сумі 115000 гривень, що виник із попередніх домовленостей про купівлю-продаж деревини, було замінено позиковим зобов`язанням. На підтвердження досягнутих домовленостей 22.04.2017 р. відповідач власноруч написав розписку, згідно з якою узяв на себе обов`язок повернути кошти в сумі 115000 гривень у строк до 22.09.2017 р., проте вказаних коштів так і не повернув.

Вважає, що позаяк відповідач продовжує безпідставно користуватися його грошовими коштами, то повинен понести відповідальність за ст. 625 ЦК України.

Рішенням Рахівського районного суду від 26.11.2020 р. позов задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_2 , у користь ОСОБА_1 115000 грн. боргу, 20611,24 грн. інфляційних втрат і 7269 грн. 3% річних від простроченої суми; стягнуто з ОСОБА_2 , у спеціальний фонд Державного бюджету України в особі Рахівського районного суду Закарпатської області 1428,80 грн. судового збору. Указане судове рішення мотивоване обґрунтованістю і доведеністю позовної вимоги про стягнення основної суми боргу в сумі 115000 грн. (попередньої оплати за не отриманий товар) і правомірністю застосування до спірних правовідносин положень ст. 625 ЦК України. У апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 інфляційних втрат у розмірі 29611.24 грн. і 3% річних у розмірі 7269 грн. та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення указаних позовних вимог у повному обсязі. Посилається на те, що судове рішення не сповна відповідає критеріям, визначеним у ч.1 ст. 263 ЦПК України. Узагальнений і доречний довід скарги зводиться до того, що суд безпричинно нарахував інфляційні втрати та 3% річних лише з 2017 р., адже позивач передав кошти ОСОБА_2 ще в 2012 р. і з того часу та дотепер останній користується його грошима. Письмового відзивуна скаргу не подано. У судове засідання сторони не з`явилися та їх представники не з`явилися, хоча про дату, час і місце такого були належно повідомлені. Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Бодачевський Р.В., подав до апеляційного суду заяву про розгляд справи за їх відсутності. Клопотання ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи через його перебування на прийомі у лікаря і зайнятість адвоката Сойми І.Ю. в іншому процесі в Рахівському районному суді колегія суддів відхиляє як бездоказове. Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін, із таких мотивів. Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції установив наступна факти й обставини: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 домовилися між собою у 2012 р. про купівлю ОСОБА_1 у ОСОБА_2 деревини, за яку ОСОБА_1 сплатив 115000 грн. Однак, так склалися обставини, що ОСОБА_2 деревину ОСОБА_1 у м.Ладижин Вінницької області, як це було домовлено між сторонами, не поставив, тобто ОСОБА_2 не виконав свого обов`язку за цим договором; за своєю природою між сторонами було укладено договір купівлі-продажу і позивач як покупець за вказаним договором здійснив попередню оплату товару (деревини), що не оспорюється відповідачем. У свою чергу отримання коштів відповідачем відбувалось у межах та на підставі договору сторін, тобто при наявності достатніх правових підстав; у зв`язку з порушенням відповідачем термінів поставки деревини, яка була попередньо оплачена, ОСОБА_1 відмовився від договору купівлі-продажу, внаслідок чого у ОСОБА_2 виник обов`язок із повернення ОСОБА_1 попередньої оплати товару; з приводу повернення коштів у сумі 115000 грн. позивач неодноразово звертався до ОСОБА_2 і внаслідок переговорів між сторонами ОСОБА_2 22.04.2017 р. написав розписку, згідно з якою останній визнав, що має борг перед ОСОБА_1 в сумі 115000 грн., які зобов`язувався повернути до 22.09.2017 р. При цьому зазначив, що вказану суму він отримав як аванс за деревину на будівництво у м.Ладижин Вінницької області 20.09.2012 р. і на день написання розписки не повернув; відповідач не надав жодних доказів, які б підтверджували факт виконанням зобов`язань за договором. За таких обставин суд першої інстанції визнав, що позов ОСОБА_1 в частині стягнення 115000 грн. є обґрунтованим і доведеним, оскільки позивач має право вимагати від відповідача повернення попередньої оплати за не отриманий товар. З приводу застосування до спірних правовідносин положень ст. 625 ЦК України та вирішуючи питання щодо можливості нарахування інфляційних втрат і 3 % річних за період з вересня 2012 р. по жовтень 2019 р. суд першої інстанції виходив із такого: - у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (ч.2 ст. 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та 3 % річних від простроченої суми, а в кредитора є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення в оплаті основного боргу; - відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 р. у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови); - установлено та не оспорюється, що за своєю правовою природою укладений сторонами договір є договором купівлі-продажу, відносини сторін за яким регулюються, зокрема, положеннями статей 655, 662, 663, 693 ЦК України; - виходячи з системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.02.2018 р. у справі № 910/12382/17); -нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19); -за змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18); - тобто, правовідносини, в яких у зв`язку із фактичним закінченням строку поставки у відповідача (продавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до ч.2 ст. 693 ЦК України, є грошовим зобов`язанням, а тому відповідно на нього можуть нараховуватися інфляційні втрати та 3 % річних на підставі ч.2 ст. 625 цього Кодексу; - у відповідача виникло грошове зобов`язання перед позивачем в сумі 115000 грн. Відповідач стверджував у судовому засіданні, що частину боргу він повернув ОСОБА_1 , проте доказів у підтвердження цієї обставини не надав; - відповідач прострочив своє грошове зобов`язання із повернення суми попередньої оплати в зв`язку з фактичним закінченням строку поставки та яку позивач зажадав повернути на підставі частини другої статті 693 ЦК України; - позивач у позовній заяві не зазначав строку, в який ОСОБА_2 повинен був поставити йому деревину, як і не надавав доказів цього строку; - у розписці, написаній ОСОБА_2 22.04.2017 р., останній зобов`язався повернути кошти за деревину в сумі 115000 грн. до 22.09.2017 р., отже сторонами був узгоджений кінцевий строк виконання грошового зобов`язання саме цією датою; - отже, у відповідача виникло зобов`язання повернути позивачу грошові кошти відповідно до ч.2 ст. 693 ЦК Українита ч.1 ст. 530 ЦК України з 22.09.2017 р.; - суд здійснив розрахунок втрат від інфляції з жовтня 2017 р. по жовтень 2019 р. (строк, по який пред`явлено вимогу), зокрема індекс інфляції становив %: жовтень 2017 - 101.2, листопад 2017 - 100.9, грудень 2017 - 101.0, січень 2018 - 101.5, лютий 2018 -100.9, березень 2018 - 101.1, квітень 2018 - 100.8, травень 2018 - 100.0, червень 2018 - 100.0, липень 2018 - 99.3, серпень 2018 -100.0, вересень 2018 - 101.9, жовтень 2018 - 101.7, листопад 2018 - 101.4, грудень 2018 - 100.8 січень 2019 - 101.0, лютий 2019 - 100.5, березень 2019 - 100.9, квітень 2019 - 101.0, травень 2019 - 100.7, червень 2019 - 99.5, липень 2019 - 99.4, серпень 2019 - 99.7, вересень 2019 - 100.7, жовтень 2019 - 100.7. Отже, 115 000,00 грн. (сума боргу) ? 117,923% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 115 000,00 грн. (сума боргу) = 20 611,24 грн. Результати розрахунку: за період з жовтня 2017 р. по жовтень 2019 р. інфляційне збільшення боргу становить 20611,24 грн.; розрахунок 3% річних за період 22.09.2017 - 31.10.2019 р. р., виходячи з суми боргу 115000 грн. становить 7269.00 грн. Суд першої інстанції дійшов висновку, що зобов`язання порушене з вини відповідача, а доводи позивача базуються на правовому обґрунтуванні, а тому порушене внаслідок цього право позивача потребує судового захисту шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу з повернення попередньої оплати товару (деревини) в сумі 115000 грн., інфляційні втрати за період з жовтня 2017 р. по жовтень 2019 р. (такий кінцевий термін був заявлений позивачем у заяві про збільшення позовних вимог) в сумі 20611,24 грн. і 3% річних за період 22.09.2017 - 31.10.2019 р. р. у сумі 7269.00 грн. Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції через їх відповідність правильно встановленим обставинам, які мають значення для справи (є предметом доказування), належно оціненим доказам і нормам матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин. При цьому, фактичні та правові підстави для застосування до спірних правовідносин приписів ч.2 ст. 625 ЦК України (включно з розміром основного боргу в сумі 115000 грн.) відповідач не оспорив і рішення суду не оскаржив. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 висновків суду першої інстанції не спростовують і на законність судового рішення не впливають. Так, єдиний довід скарги зводиться до того, що суд безпричинно нарахував інфляційні втрати та 3% річних лише з 2017 р., адже позивач передав кошти ОСОБА_2 ще в 2012 р. і з того часу та дотепер останній користується його грошима. Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про застосування до спірних правовідносин положень ч.2 ст. 625 ЦК України лише за період із 22.09.2017 р. по 31.10.2019 р. і відхиляє указаний довід апелянта в зв`язку з наступним. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (ч.2 ст. 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми.У кредитора згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення в оплаті основного боргу. У силу положень ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. У спірних правовідносинах грошове зобов`язання відповідача перед позивачем фактично виникло у зв`язку із закінченням обумовленого сторонами у розписці від 22.04.2017 р. строку повернення суми попередньої оплати за деревину в розмірі 115000 грн. до 22.09.2017 р., і саме ця дата з огляду на суть зобов`язання сторін є тим строком, після настання якого відповідач (продавець деревини) усвідомлював протиправний характер неповернення отриманих грошових коштів і можливість понесення цивільно-правової відповідальності за ч.2 ст. 525 ЦК України. Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та відповідно до положень ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив по суті спору правильне судове рішення. Порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права, не встановлено. Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2.Рішення Рахівського районного суду від 23 червня 2021 р. залишити без змін.

3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

4.Повне судове рішення складено 20.12.2021 р.

Судді: