Справа № 309/831/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 грудня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Бисаги Т.Ю. і Джуги С.Д., розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хустського районного суду від 18 серпня 2021 року (у складі судді Савицького С.А.) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом у березні 2019 р.

Просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість у розмірі 47 072,92 грн.

На обґрунтування позовних вимог указав, що 15 березня 2016 р. він уклав із КС «Менчул» кредитний договір № КСНП-0000059, відповідно до умов якого отримав кредит у сумі 37 000 грн. зі сплатою 48% річних на суму залишку кредиту, із кінцевим терміном повернення 15.03.2019 р. Також 15 березня 2016 р. між КС «Менчул» і ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 59/п, відповідно до умов якого остання узяла на себе обов`язок відповідати за зобов`язання позичальника, тобто позивача.

Кошти, взяті за цим кредитом, були передані відповідачу, кредит оформлявся на позивача через те, що у відповідача був відсутній постійний офіційний дохід, що слугувало б для останнього безумовною підставою для відмови в отриманні кредиту.

Відповідач склав розписку, відповідно до якої він зобов`язався сплачувати кожного місяця кошти в розмірі 1956,81 грн. згідно з кредитним договором № КСНП-0000059 від 15 березня 2016 р. для його належного погашення згідно з графіком погашення платежів, який був додатком до кредитного договору.

Рішенням Хустського районного суду від 12.09.2018 р. у справі № 309/1414/18 позовКС «Менчул» було задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 47 072,92 грн.

Разом із тим, зі змісту розписки вбачається, що відповідач зобов`язався погашати кредит за кредитним договором особисто.

Рішенням Хустського районного суду від 18 серпня 2021 р. позов задоволено: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 47 072,92 грн.

ОСОБА_1 просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Доводить про невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Узагальнені та доречні доводи апеляційної скарги зводяться до такого:

-позивачем було пропущено строк для звернення до суду з позовом;

-відповідач не позичав у позивача грошові кошти в сумі 47 072,92 грн. на підставі боргової розписки.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Узагальнені заперечення зводяться до того, що судом першої інстанції вірно встановлено, що розписка складена відповідачем власноруч, такою розпискою відповідач зобов`язався сплачувати кредит на його користь, зобов`язання виконані не були, у зв`язку з цим у відповідача виник борг у розмірі 47 072,92 грн.

Згідно з ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відтак, розгляд цієї справи здійснюється у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання.

Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню із ухваленням нового про відмову в задоволенні позову, із таких мотивів.

Суд виходив із того, що відповідач не виконав умов за договором позики.

При цьому встановив, що 15.03.2016 р. ОСОБА_2 після попередньої домовленості з відповідачем на підставі кредитного договору №КСНП-0000059 отримав у кредитній спілці «Менчул» кредит у сумі 37 000 грн. зі сплатою 48 % річних на суму залишку кредиту, з кінцевим терміном повернення 15.03.2019 р. Також у забезпечення виконання указаного кредитного договору між КС «Менчул» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки №59/п, відповідно до якого остання взяла на себе обов`язок відповідати за зобов`язаннями позивача перед КС «Менчул».

Указаний кредит був оформлений на позивача у зв`язку з відсутністю у відповідача постійного офіційного доходу.

15.03.2016 р. позивач передав отримані кошти в повному обсязі відповідачеві, останній у свою чергу склав розписку, зі змісту якої убачається, що він зобов`язується сплачувати кожного місяця кошти в розмірі 1956,81 грн. згідно з кредитним договором №КСНП-0000059 від 15.03.2016 р. для його належного погашення відповідно до графіку погашення платежів, який був додатком до кредитного договору.

14.06.2018 р. ухвалою Хустського районного суду було відкрито провадження за позовною заявою КС «Менчул» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (справа №309/1414/18) про стягнення заборгованості за кредитним договором. Ознайомившись з позовною заявою, позивач дізнався, що заборгованість по кредиту, який був оформлений на користь відповідача, становить 47072,92 грн., що включає в себе основну заборгованість по кредиту та відсотки за користування кредитом і не був сплачений відповідачем відповідно до взятих на себе зобов`язань згідно наданої ним розписки.Рішенням Хустського районного суду у справі №309/1414/18 від 12.09.2018 р. позовні вимоги КС «Менчул» повністю задоволено. Рішення набрало законної сили 22.10.2018 р.

Колегія суддів не може погодитись із такими висновками суду першої інстанції із огляду на наступне.

Довід апеляційної скарги стосовно того, що позивачем було пропущено строк для звернення до суду з позовом, не заслуговує на увагу, оскільки розписка складена 15.03.2016 р., до суду з позовом позивач звернувся 15.03.2019 р., що підтверджується штемпелем вхідної кореспонденції суду першої інстанції на позовній заяві. Крім того, право заявляти про пропуск строків для звернення до суду відповідач має лише в суді першої інстанції, виключенням є ухвалення у справі заочного рішення.

Однак, довід апеляційної скарги про те, що відповідач не позичав у позивача грошові кошти в сумі 47 072,92 грн. на підставі боргової розписки заслуговує на увагу, із таких мотивів.

Згідно зі ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

У статті 16 ЦК України встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 р. у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) наголошено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16З (провадження №№ 14-360цс19) зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 р. у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Відповідно до ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є доказами, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У силу вимог ч.1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Тобто, підтвердженням факту укладення договору та існування зобов`язання між сторонами має бути оригінал розписки.

Така міститься у матеріалах справи, однак із її змісту не можна дійти висновку, що між сторонами було укладено договір позики (а.с.7,24).

Узгодження сторонами істотних умов договору позики, та, відповідно, факт отримання грошових коштів має підтверджується змістом розписки.

Однак, зі змісту розписки наявної у справі, такого не вбачається.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Зміст розписки зводиться до наступного тексту: «Дана мною ОСОБА_1 , дана мною ОСОБА_2 , що я буду оплачувати до 15 числа кожного місяця кредит згідно з договором № КСНП-0000059 від 15 березня 2016 р. у сумі 1956,81 коп. у чому він розписуюся».

Ця розписка підписана позивачем і відповідачем 15.03.2016 р. у присутності одного свідка: ОСОБА_4 .

По-перше, зі змісту цієї розписки не зрозуміло, чи то ОСОБА_1 сам зобов`язується погашати кредит, чи разом із ОСОБА_2 , оскільки в тексті розписки вказано: «Дана мною ОСОБА_1 , дана мною ОСОБА_2 )

По-друге, із змісту розписки не вбачається факт отримання відповідачем грошових коштів від позивача у сумі 37 000 грн., на що посилається позивач, ні тим більше грошових коштів у розмірі 47 072,92 грн.

Досліджуючи правову природу цієї розписки колегія суддів вважає, що така не свідчить про отримання відповідачем від позивача певної суми боргу, вона лише свідчить про те, що відповідач (можливо разом із позивачем) зобов`язався сплачувати кредит відповідно до кредитного договору № КСНП-0000059 від 15 березня 2016 р. у сумі 1956,81 грн. щомісячно.

Також із розписки від 15.03.2016 р. неможливо встановити дійсну правову природу відносин, які виникли між сторонами. Якщо справді був факт передачі позивачем відповідачеві грошових коштів у розмірі 37 000 грн. узятих у борг у КС «Менчул» на підставі кредитного договору № КСНП-0000059, який підписано позивачем, то належним доказом у справі була б розписка про отримання відповідачем від позивача коштів, отриманих за рахунок кредиту, однак матеріали справи не містять таких доказів. Немає у справі і даних про те, чи виконане боржниками ( ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ) або одним із них рішення Хустського районного суду від 12.09.2018 р. у справі № 309/1414/18 про стягнення із них у користь КС «Менчул» 47 072,92 грн. кредитної заборгованості.

Аналізуючи надані сторонами докази у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що позивач не надав доказів укладення між сторонами договору позики (виникнення позикових зобов`язань). Наявна в матеріалах справи розписка не містить обов`язкових ознак для віднесення її до боргової.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам закону оскаржене рішення суду першої інстанції не відповідає.

Отже, за результатами розгляду апеляційної скарги та відповідно до ст. 376 ч.1, п.3, п.4 ЦПК України рішення суду першої інстанції належить скасувати, а в позові відмовити за недоведеністю .

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

2.Рішення Хустського районного суду від 18 серпня 2021 року скасувати.

3.У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

4.Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1362 (одна тисяча триста шістдесят дві) гривень у відшкодування судового збору за подачу апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції.

5.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

6.Повне судове рішення складено 21 грудня 2021 р.

Судді: