ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/244/21
провадження № 2/753/3913/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" березня 2021 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі головуючого судді Гусак О.С., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами цивільну справу за позовом акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

5 січня 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» (далі - відповідач) звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 12 737 гривень 18 копійок.

Свої вимоги відповідач мотивував тим, що ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в Приватбанку від 17 березня 2011 року б/н, згідно з якою відповідачу відкрито кредитний рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором утворилася заборгованість, яка станом на 23 листопада 2020 року становить 17 302 грн 76 коп., з яких: 12 737 грн 18 коп. - заборгованість за тілом кредита, 4 565 грн 58 коп. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625. Просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг від 17 березня 2011 року б/н у розмірі 12 737 грн 18 коп.

Відповідно до протоколу автоматичного розподілу від 6 січня 2021 року вказану справу передано судді Гусак О.С.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 18 січня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження у справі.

1 лютого 2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якій відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог, аргументувавши це тим, що позивач не надав суду відповідних доказів про отримання відповідачем картки, номер карткового рахунку, тип картки, дату вручення картки відповідачеві, повідомлення йому пін-коду, строку дії картки; позивач здійснив розрахунок заборгованості за тілом кредиту помилково врахувавши розрахунки за нараховані відсотки; надав неналежні докази щодо установленого кредитного ліміту та розміру використаних відповідачем кредитних коштів, оскільки вони не містять підпису особи, яка їх склала, печатки тощо; позивач просить стягнути суму у розмірі, що перевищує кредитний ліміт у сумі 500 грн; нарахована позивачем заборгованість є неправильною, оскільки відповідачем згідно з розрахунками позивача використано 23 788 грн 62 коп., а погашено - 27 778 грн 97 коп.; підстави для стягнення заборгованості за користування кредитними коштам відсутні.

Відповідач просить відмовити у задоволенні позову та застосувати до вимог позивача позовну давність.

Дослідивши наведені позивачем та відповідачем доводи, надані суду докази, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однією зі сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до пункту 2.1.1.2.1 Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку для надання послуг банк відкриває клієнту картку, її вид визначений у пам`ятці клієнта/довідці про умови кредитування і заяві, підписанням якого клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг. Датою укладення договору є дата отримання карти, зазначена в заяві.

Відповідно до статтей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що 17 березня 2011 року відповідач підписав заяву б/н про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк» правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк».

Позивач у відзиві на позовну заяву спочатку заперечує укладення між ним та позивачем кредитного договору з огляду на відсутність в анкеті-приєднанні визначених істотних умов договору та заперечує достовірність поданих відповідачем розрахунків, проте в подальшому здійснює власні розрахунки та не заперечує використання ним карткового рахунку, зокрема, його поповнення та використання наявних на ньому коштів. З огляду на вказане, суд критично ставиться до зазначених доводів відповідача та вважає, що між позивачем та відповідачем 17 березня 2011 року виникли кредитні правовідносини.

Відповідно до частини другої статті 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Для формування єдиної правозастосовної практики у спорах між фізичними особами та банками, між якими існують правовідносини внаслідок підписання позичальниками анкет-приєднань до визначених банком умов Великою Палатою Верховного Суду у справі № 342/180/17 сформовано дві позиції. Зокрема, які полягають в тому, що:

якщо фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, з огляду на приписи частини другої статті 530 ЦК України банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів;

споживач у цих правовідносинах є слабшою стороною, тому недотримання банком вимог щодо повідомлення споживача про умови кредитування станом на час підписання такої анкети, а також можливість внесення банком змін в істотні умови договору в односторонньому порядку (наприклад, через внесення змін на вебсайті банку) не відповідає принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливлює покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

У вказаній справі Велика Палата Верховного Суду залишила без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині стягнення з позичальника фактично використаних ним коштів на користь банку, а в частині стягнення процентів за користування кредитними коштами та пені за невиконання кредитного договору скасувала та ухвалила нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Згідно з поданою позивачем випискою за договором від 17 березня 2011 року (далі - виписка за договором) з 27 листопада 2015 року відповідач користувався виданою йому карткою, зокрема поповнював свій картковий рахунок через термінали самообслуговування, переказ з інших карток, а також здійснював покупки у продуктових магазинах, аптеках, ресторанах тощо.

З огляду на наведене та позицію Великої Палати Верховного Суду викладену вище, відповідачем фактично отримані та використані позичальником кошти, які позивачу в добровільному порядку не провернуті, тому, враховуючи вимоги частини другої статті 530 ЦК України, позивач вправі вимагати від відповідача повернення цих коштів.

Разом з тим, оцінюючи надані позивачем докази, зокрема Розрахунок заборгованості за договором від 17 березня 2011 року б/н, суд виходить з такого.

До середини 2017 року заборгованість відповідача за наданим кредитом не перевищувала 600 грн та станом на 15 червня 2017 року становила 490 грн 89 коп. Після цієї дати внесені відповідачем кошти покривали частково тіло кредиту та частково відсотки за користування кредитом та пеню. Згідно з графою «витрати клієнтом кредитних коштів» вказаного Розрахунку відповідачем всього витрачено 23 958 грн 77 коп. (відповідач помилково зазначає 23 788 грн 62 коп.), а згідно з графою «сума погашення за наданим кредитом» відповідачем погашено 27 775 грн 97 коп. (відповідач помилково зазначає 27 778 грн 97 коп.)

Таким чином, різниця між погашеними відповідачем коштами та тілом кредиту становить 3 817 грн 20 коп. переплати відповідачем (відповідач помилково зазначає 3 990 грн 35 коп.). Вказана сума відрізняється від зазначеної позивачем заборгованості відповідача за тілом кредиту у розмірі 12 737 гривень 18 копійок з огляду на те, що частина внесених відповідачем коштів використовувалась на погашення не лише тіла кредиту, а на погашення заборгованості за нараховані відсотки за користування кредитом та пеню.

З огляду на позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену вище, зарахування позивачем частини внесених відповідачем коштів на погашення відсотків за користування кредитом та пені є помилковим, що має наслідком неправильно сформовану позивачем заборгованість відповідача за тілом кредиту.

З огляду на наведене, у відповідача відсутня заборгованість перед позивачем за тілом кредиту.

Щодо доводів відповідача про неможливість стягнення з нього заборгованості за користування кредитними коштами та пені, слід зазначити, що позивачем вказано про наявність заборгованості у розмірі 17 302 гривні 76 копійок, з яких: 12 737 гривень 18 копійок - заборгованість за тілом кредиту, 4 565 гривень 58 копійок - заборгованість за відсотками за користування кредитом. Проте у прохальних вимогах позивач просить стягнути заборгованість лише за тілом кредиту. З огляду на неактуальність вказаних доводів відповідача суд не бере їх до уваги.

Таким чином, у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Згідно з положенням статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Крім того, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. У разі, коли суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги, є необґрунтованими, суд повинен відмовити у задоволенні такого позову саме з цієї підстави.

Таким чином, враховуючи те, що суд дійшов висновку, що вимоги позивача є необгрунтовані, підстави для застосування строку позовної давності, про застосування якого просить відповідач, відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 4, 5, 7, 12, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 259, 263-265, 268, 279, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

у задоволенні позову акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Згідно з підпунктом 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Розділу XIII ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя Гусак О.С.