Справа № 752/5501/21
Провадження № 2-з/752/229/21
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2021 року місто Київ

Голосіївський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Кахно І. А.,

за участю секретаря Распутньої Н. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні без повідомлення учасників справи заяву ОСОБА_1 , подану адвокатом Танцюрою Юлією Борисівною, про забезпечення позову в справі № 752/5501/21 до подання позовної заяви,

в с т а н о в и в:

У провадження Голосіївського районного суду міста Києва надійшла заява ОСОБА_1 , подана адвокатом Танцюрою Ю. Б., про забезпечення позову в справі № 752/5501/21 до подання позовної заяви.

Заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 є громадянином Бельгії. У 2019 році заявник вирішив придбати власне житло на території України, в чому йому за домовленістю мала допомогти ОСОБА_2 . Сторони домовилися, що ОСОБА_2 від свого імені укладає попередній договір на купівлю обраної заявником квартири, після чого заявник перераховує на її банківський рахунок необхідну суму грошових коштів з урахуванням визначеної у попередньому договорі ціни майбутнього продажу такої квартири. В подальшому, ОСОБА_2 мала оформити договір купівлі-продажу квартири в інтересах заявника та оформити на нього право власності на квартиру.

15 травня 2019 року ОСОБА_2 (як майбутній покупець) уклала із товариством з обмеженою відповідальністю «ЕКСКО ПЛЮС» (як з майбутнім продавцем) попередній договір купівлі-продажу двокімнатної квартири за будівельним номером: АДРЕСА_1 (будівельна адреса). Визначена сторонами у попередньому договорі ціна майбутнього продажу квартири - сума, еквівалентна 228 000,06 дол. США (пункт 2.4. попереднього договору). Цього ж дня, 15 травня 2019 року за погодженням із заявником, ОСОБА_2 уклала попередній договір купівлі-продажу нежитлового приміщення в підвалі - складське приміщення індивідуального використання, яке розташоване в АДРЕСА_1 . Визначена сторонами у попередньому договорі ціна майбутнього продажу нежитлового приміщення - сума, еквівалентна 7 000,00 дол. США (пункт 2.5. попереднього договору).

26 червня 2019 року ОСОБА_1 перерахував на банківський рахунок ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 300 000,0 дол. США, що підтверджується випискою із банківського рахунку заявника.

У той же час, 02 липня 2019 року всупереч досягнутих між сторонами домовленостей, ОСОБА_2 за рахунок коштів заявника уклала від свого імені та в своїх інтересах договір купівлі-продажу двокімнатної квартири АДРЕСА_3 (колишня будівельна адреса: АДРЕСА_1 ), площею 104,0 кв. м, житловою площею 34,8 кв. м, за ціною 5 832 131,66 грн (що відповідно до курсу гривні до долара США станом на 02 липня 2019 року становило 222 545,23 дол. США). Того ж дня, 02 липня 2019 року право власності на квартиру було зареєстровано за ОСОБА_2 .

Таким же чином, 27 травня 2020 року ОСОБА_2 зареєструвала за собою право власності і на нежитлове приміщення (нежитлове приміщення № 2213 в підвалі 2р. (літ. А-22) - складське приміщення індивідуального використання, вартістю 7 000,00 дол. США, яке розташоване в АДРЕСА_1 .

На неодноразові вимоги повернути перераховані заявником кошти у розмірі 300 000 дол. США ОСОБА_2 не відреагувала, жодних дій, спрямованих на повернення зазначених коштів заявнику або на виконання досягнутих між сторонами домовленостей щодо передачі права власності на придбану (за кошти заявника) квартиру заявнику не здійснила. Таким чином, ОСОБА_2 порушила досягнуті із заявником домовленості і використала перераховані ОСОБА_1 грошові кошти у власних інтересах для придбання нерухомості.

З огляду на наведені обставини, ОСОБА_1 має намір звернутися до суду із позовом про стягнення із ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 300 000 дол. США у примусовому порядку.

Однак, враховуючи ту обставину, що спірна сума коштів - 300 000 дол. США є значною, а відповідачем за вимогами про їх стягнення буде фізична особа, щодо якої відсутні відомості про наявність на її банківських рахунках грошових коштів у такому розмірі, відповідно, у разі задоволення майбутніх позовних вимог ОСОБА_1 реальне виконання судового рішення може бути неможливим через відсутність майна у боржника. Відповідно, ефективний захист порушених прав заявника та їх поновлення буде також неможливим. Крім того, заявнику стало відомо, що ОСОБА_2 терміново здійснила відчуження нежитлового приміщення за ціною у сім разів нижчою, ніж воно було придбано у тому ж році за кошти заявника після того, як заявник повідомив ОСОБА_2 про свій намір звернутися до суду із позовом про стягнення з неї у примусовому порядку грошових коштів у розмірі 300 000 дол. США. Такі дії, на думку заявника, свідчать про те, що ОСОБА_2 намагається уникнути стягнення на належне їй майно у разі задоволення майбутнього позову. Наявність у ОСОБА_2 можливості відчужити і належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_3 , у будь-який момент до вирішення спору по суті, ставить під загрозу можливість реального виконання майбутнього судового рішення, у разі задоволення позову та ефективного поновлення порушених прав заявника.

З огляду на наведене, заявник вважає за необхідне до подачі позовної заяви про стягнення із ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 300 000 дол. США звернутися до суду із даною заявою про забезпечення майбутнього позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, що належить. ОСОБА_2 як гарантію можливості виконання судового рішення у разі задоволення таких позовних вимог ОСОБА_1 і поновлення порушених прав заявника.

Посилаючись на вказані обставини, заявник просив суд вжити заходи забезпечення майбутнього позову ОСОБА_1 (громадянина Бельгії, паспорт типу НОМЕР_1 , виданий 12 листопада 2018 року, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 ) шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 . Заборонити Міністерству юстиції України та його територіальним органам, усім суб`єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно (виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській, Севастопольській міським, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам), усім державним реєстраторам речових прав на нерухоме майно, у тому числі нотаріусам, державним виконавцям, приватним виконавцям, вчиняти будь-які реєстраційні дії, приймати будь-які рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень щодо квартири АДРЕСА_3 .

Вивчивши заяву про забезпечення позову та додані до неї документи, всебічно з`ясувавши обставини, на які заявник посилається як на підстави вимог своєї заяви, суд вважає необхідним задовольнити заяву про забезпечення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Частинами першою та другою статті 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачені статтею 150 цього Кодексу заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, за змістом наведених вище приписів умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» визначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Тобто, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Як неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх судових рішеннях (від 10 березня 2020 року у справі № 750/12430/19, від 28 травня 2020 року у справі № 211/374/20, від 30 листопада 2020 року у справі № 127/17451/20 та ін.) під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, ухваленого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення, законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер (постанова Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 755/1357/18).

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам».

Згідно із переліком видів забезпечення позову, наведених у частині першій статті 150 ЦПК України, позов забезпечується, в тому числі, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

При цьому, такий вид забезпечення позову як накладення арешту застосовується судом, як правило, у майнових спорах у тих випадках, коли спірне майно може бути відповідачем продане, розтрачене, кошти витрачені, що в майбутньому перешкоджатиме виконанню рішення або взагалі зробить його виконання неможливим. Отже, необхідними умовами для вжиття забезпечувальних заходів, зокрема арешту майна, є, насамперед, належність цього майна відповідачеві, розумна співмірність вартості арештованого майна ціні позову, обґрунтування необхідності вжиття заходів для захисту прав позивача та можливість такого заходу забезпечити реальне виконання очікуваного позивачем рішення.

Як вбачається із фактичних обставин, викладених у даній заяві, між сторонами існують спірні правовідносини, предметом яких є вимога заявника про повернення ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 300 000,00 дол. США, перерахованих ОСОБА_1 на її банківський рахунок в АТ «Укргазбанк» (факт перерахування зазначених коштів документально підтверджений банківською випискою із рахунку заявника, переклад якої на українську мову засвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сиротюк О. В.).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на праві власності належить двокімнатна квартира АДРЕСА_3 , площею 104,0 кв. м, житловою площею 34,8 кв. м.

Обставини, викладені в заяві про забезпечення позову, свідчать про те, що між сторонами дійсно існує спір щодо грошових кошті у сумі 300 000 дол. США, тому суд вважає, що вид забезпечення позову, який просить застосувати позивач, а саме, накладення арешту на вказану квартиру, яка перебуває у власності ОСОБА_2 , є співмірним та виправданим заходом, який забезпечить можливість реального виконання судового рішення, у разі задоволення вимог ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів у сумі, еквівалентній 300 000,00 дол. США, із ОСОБА_2 , а також забезпечить ефективне поновлення порушених прав заявника.

Застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру не призведе до обмеження права володіння та користування зазначеним майном ОСОБА_2 , за якою зареєстрована вказана квартира, а лише тимчасово унеможливить розпорядження нею до вирішення спору в суді.

Згідно з пунктом 20 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з метою забезпечення знаходження майна у володінні відповідача на час судового розгляду позову про право на це майно суд за клопотанням позивача може вжити заходи забезпечення позову, наприклад, накласти арешт на майно, заборонити відповідачеві вчиняти певні дії (розпоряджатися і/або користуватися спірним майном), заборонити державному реєстратору прав на нерухоме майно вносити зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно фізичної особи - відповідача у справі та встановлення заборони вчиняти реєстраційній дії щодо такого майна є співмірним, виправданим та розумним заходом, який вживається з метою забезпечення гарантії можливості реального виконання судового рішення у майбутньому (ухвала Верховного Суду від 29 жовтня 2019 у справі № 718/1414/20, постанова Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі № 522/5993/16-ц; постанова Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 337/5756/18; постанова Верховного Суду від 06 грудня 2019 року у справі № 334/6438/17; постанова Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі № 753/18814/19).

Тому, з метою унеможливлення внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записів про обтяження щодо квартири, суд вважає за необхідне накласти заборону Міністерству юстиції України, його територіальним органам, суб`єктам державної реєстрації прав, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській, Севастопольській міській, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям; акредитованим суб`єктам; усім державним реєстраторам речових прав на нерухоме майно, у тому числі нотаріусам, державним виконавцям, приватним виконавцям, до набрання законної сили судовим рішенням у справі за майбутнім позовом про стягнення із ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 300 000 дол. США, вчиняти будь-які реєстраційні дії стосовно квартири (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000).

До такого висновку суд приходить, виходячи з розумності, обґрунтованості й адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову, з урахуванням забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку та співмірності між конкретним видом, що застосовується для забезпечення позову, і предметом майбутньої позовної вимоги, оскільки такий вид забезпечення позову спроможний забезпечити фактичне виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Європейський Суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Н. проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

Щодо наявності підстав для зустрічного забезпечення, передбачених частиною третьою статті 154 ЦПК України, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини третьої статті 154 ЦПК України суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо: 1) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або 2) суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

З приводу застосування пункту 1 частини третьої статті 154 ЦПК України Верховний Суд звертав увагу на те, що суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення за наявності одночасно таких підстав: 1) якщо позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України; 2) якщо позивач не має майна, що знаходиться на території України (постанова від 24 квітня 2019 року у справі № 369/13647/17).

Із доданих заявником документів, вбачається, що ОСОБА_1 має посвідку на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_2 , яка дійсна до 03 липня 2023 року.

Крім того, згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 є власником частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю «Левстар» () у розмірі 49,75% номінальною вартістю 49 777 954,39 грн.

З урахуванням наведеного, підстави для обв`язкового вжиття заходів зустрічного забезпечення, передбачені частиною третьою статті 154 ЦПК України, у даному випадку відсутні.

Керуючись статтями 149-154 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Заяву ОСОБА_1 , подану адвокатом Танцюрою Юлією Борисівною, про забезпечення позову в справі № 752/5501/21 до подання позовної заяви, задовольнити.

Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , остання відома адреса: АДРЕСА_6 ).

Заборонити Міністерству юстиції України та його територіальним органам, усім суб`єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно (виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській, Севастопольській міським, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам), усім державним реєстраторам речових прав на нерухоме майно, у тому числі нотаріусам, державним виконавцям, приватним виконавцям, вчиняти будь-які реєстраційні дії, приймати будь-які рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень щодо квартири АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , остання відома адреса: АДРЕСА_6 ).

Заявник (позивач) - ОСОБА_1 , громадянин Бельгії, паспорт типу НОМЕР_1 , виданий 12 листопада 2018 року, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 ).

Заінтересована особа (відповідач) - ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , остання відома адреса: АДРЕСА_6 .

Строк пред`явлення ухвали про забезпечення позову до виконання - три роки.

Ухвала про забезпечення позову підлягає негайному виконанню.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду або через Голосіївський районний суд міста Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала складена суддею 01 березня 2021 року.

Суддя І. А. Кахно