СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/18181/17

пр. № 2/759/133/21

04 лютого 2021 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Ул`яновської О.В.,

секретаря судового засідання Гаєвської Н.О.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовними вимогами ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві Міністерства юстиції України про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

у листопаді 2017 р. позивач звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд визнати недійсним заповіт ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 посвідчений державним нотаріусом Двананцятої КДНК Основенко Л.М. 02.03.2010 та зареєстровано в реєстрі №4-448.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла тітка позивача ОСОБА_5 , яка знаходилася в шлюбі з ОСОБА_3 , який ІНФОРМАЦІЯ_2 помер та після його смерті відкрилася спадщина на будинок АДРЕСА_1 , при цьому інших спадкоємців окрім позивача немає, на підстав чого позивач звернувся до Дванадцятої КДНК із заявою про прийняття спадщини та була заведена спадкова справа №1338/12, крім цього позивач протягом двадцяти років кожного дня приходив до дядька з тіткою та постійно допомагав їм, так як тітка була хворою, а дядько систематично знаходився в алкогольному сп`янінні, при цьому позивачу було запропоновано зробити заповіт на нього або його синів, оскільки після смерті тітки ОСОБА_3 міг пропити майно на що позивач погодився, проте попросив почекати щоб ОСОБА_3 не пив і міг розуміти свій поступок, крім цього позивач дізнався від своєї двоюрідної сестри, що її дочці потрібно навчатися у м. Києві, а жити немає де, тому позивач запропонував своїй тітці оформити заповіт на свою двоюрідну племінницю ОСОБА_2 , при цьому була домовленість, що після прийняття спадщини відповідач повинна була віддарувати половину домоволодіння сину позивача, так як на час складання заповіту він був сиун позивача, а після цього було прийнято рішення щоб ОСОБА_3 зробив заповіт тільки на сина позивача ОСОБА_7 , тому будучи у напів тверезому стані ОСОБА_3 підписав оспорюваний заповіт, який фактично його заставили підписати ОСОБА_8 та ОСОБА_5 , та з червня 2010 р. відповідач стала проживати, а в жовтні 2010 р. за допомогою позивача, після надання письмової довіреності від 10.10.2010 відповідач була зареєстрована, тому на підставі викладеного позивач зазначає, що на час складання заповіту дядько ОСОБА_3 через стійкий розлад здоров`я не усвідомлював взагалі значення свої дій та не міг керувати ними.

Ухвалою суду від 01.12.2017 відкрито провадження по справі (а.с. 37).

01.06.2020 представником відповідача подано відповідь на відзив в якому вона проти позовних вимог заперечувала у повному обсязі, оскільки права позивача жодним чином не порушені, ос порені або не визнанні, так як він не належить до кровного споріднення спадкодавця і тому не може належати до жодної черги спадкоємців ОСОБА_3 , а тому у нього не виникає право на спадкування спірного майна, також позивач зловживає своїми процесуальними правами, оскільки наприкінці 2013 р. вже звертався до суду до того ж самого відповідача і з цієї самої підстави, однак позовну заяву залишено без розгляду, в рамках якої була проведена посмертна судово-психіатрична експертиза на підставі якої ОСОБА_3 не було визнано недієздатним або обмежено дієздатним, крім цього відповідач зазначила, що дійсно позивач часто відвідував її дідуся і систематично застосовував до нього фізичну силу та забирав у нього пенсію, а після смерті дідуся ОСОБА_1 , шляхом обману неправомірно заволодів правовстановлюючими документами на спірний будинок та земельну ділянку, забрав оригінал заповіту та довіреність, яку видавав спадкодавець на ім`я відповідача та свідоцтво про смерть спадкодавця, до того ж позивач починаючи з 2012 р. постійно психологічно тиснув на відповідача та вимагав передати йому у власність половину майна, що вона успадкувала, та протягом 8 років постійно подавав позови про визнання заповіту недійсним, а з 03.05.2020 позивачу на мобільний зв`язок постійно надходили погрози від невідомих осіб, які вимагали від неї знятися з реєстрації, оскільки спірне майно належить іншим особам, що було з`ясовано у ході перевірки інформації з ДРРП НМ де зазначено, що 24.04.2020 ПН Тверська І.В , перереєструвала будинок та земельну ділянку на невідомого ОСОБА_10 на підставі договору про припинення зобов`язання передачею відступного, посвідченого ПН Курковською Я.Л., проте зазначений договір не міг бути посвідчений ПН Курковською Я.Л., оскільки вироком Оболонського районного суду м. Києва останню було визнано винуватою у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358 КК України, яка була позбавлена володіння свою печаткою, а тому за фактом незаконного захоплення майна відповідача порушена кримінальна справа (а.с. 94, 95).

Представником відповідача подано до суду заяву про сплив позовної давності та застосування вимог ч. 4 ст. 267 ЦК України, оскільки позивач дізнався про начебто порушення свого права ще у 2012 р. з моменту якого минуло 8 років, так як він сам був присутній при складані заповіту та знав про вказаний документ (а.с. 103).

07.09.2020 ухвалою Святошинського районного суду м. Києва позовну заяву залишено без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України (а.с. 123, 124).

Постановою Київського апеляційного суду від 02.12.2020 ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 07.09.2020 скасовано (а.с. 163-166).

04.02.2021 ухвалою суду закрито підготовче провадження (а.с. 181).

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, просив задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явилася, про слухання справи повідомлена належним чином, 04.02.2021 від представника відповідача найшло клопотання про відкладення розгляду справи (а.с. 178).

Третя особа у судове засідання не з`явилася, про слухання справи повідомлена належним чином (а.с. 177).

Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження батьками ОСОБА_1 , є ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , яка у свою чергу уклала шлюб з ОСОБА_11 на підставі чого змінила прізвище із « ОСОБА_12 » на « ОСОБА_12 ».

Згідно свідоцтв про народження ОСОБА_5 , є рідною сестрою ( ОСОБА_12 ) ОСОБА_12 (а.с. 13, 15).

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 померла.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 склав заповіт 02.03.2010 яким заповів ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 все своє майно, рухоме та нерухоме, де б воно не було із чого б воно не складалося, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що за законом матиме право (а.с. 33).

Згідно державного акту на право приватної власності на землю виданого ОСОБА_3 про те, що йому передається у приватну власність земельна ділянка площею 0,0941 гектарів, яка розташована за адресою, АДРЕСА_1 , землю передано для обслуговування жилого будинку і господарських будівель (а.с. 22).

Згідно технічного паспорту на садибний житловий будинок АДРЕСА_1 , власником вказаного майна ОСОБА_3 на підставі договору про право будів. Від 18.02.1963 №441 затв. В Ірпінській державній конторі на підставі рішення Ірпінс міськ ради від 05.09.62 №449/3 з Ірпінськ ГКХ (а.с. 23).

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 помер (а.с. 17).

Згідно відповіді поліклініки №4 Святошинського району від 18.01.2123 №28 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 перебував на диспансерному обліку та спостерігався з приводу захворювань серцево-судинної, церебральної, гепато-біліарної та опорно-рухової патології, пацієнт постійно знаходився в стані психоемоційної нерівноваги викликаної постійним надмірним вживанням алкогольних напоїв (а.с. 31).

Згідно лікарського свідоцтва про смерть №80 від04.07.2012 виданої поліклінікою №4 Святошинського району ОСОБА_3 , 1934 року народження помер ІНФОРМАЦІЯ_2 через хронічну серцеву недостатність. Гіпертонія серцевого м`язу ІХС, гіпертонія, атеросклеротичний кардіосклероз (а.с. 34).

Згідно до ст. 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення.

Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.

Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу.

Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст.ст. 1251-1252 цього Кодексу.

Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 1248, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

Враховуючи заяву представника відповідача про застосуванян строків позовної давності, слід зазначити наступне.

Судом встановлено, що ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 25.11.2014 позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ГУЮ у м. Києві, Дванадята КДКН про визнання недійсним заповіту залишено без розгляду на підставі заяви представника позивача від 25.11.2014 (а.с. 104).

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 (три) роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Норма ч. 5 ст. 267 ЦК припускає можливість визнання судом поважними певних причин пропуску позовної давності, однак не містить переліку таких причин. Виходячи з загальних засад цивільного законодавства та судочинства, до поважних причин пропуску позовної давності мають бути віднесені обставини, що виникли незалежно від волі особи, яка мала право відповідної вимоги та об`єктивно унеможливили звернення цієї особи за судовим захистом у період дії строку позовної давності. Підстави для зупинення або переривання перебігу позовної давності, визначені ст. ст. 263 - 264 цього Кодексу, не належать до категорії поважних причин, оскільки вони безпосередньо визначені законодавцем як підстави для продовження строків позовної давності.

За загальним правилом та по аналогії права згідно роз`яснення, які містяться у абз. 6 п. 24 ППВСУ від 30.05.2008 № 7, згідно з якими поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Крім цього, згідно листа ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім`єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови.

Згідно існуючої судової практики суди України вирішують питання поважності причин пропуску строку та визнають поважними: тривалу хворобу, перебування спадкоємця тривалий час за межами України, відбування покарання в місцях позбавлення волі, перебування на строковій військовій службі в Збройних Силах України тощо.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «Ілхан проти Туреччини» (22277/93, 27 червня 2000 р. пар. 59), правило встановлення обмежень звернення до суду у зв`язку з пропущенням строку звернення, повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично та не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

Враховуючи вищевикладені обставини, а також те, що з моменту коли позивач дізнався про порушення свого права минуло більше восьми років, а залишення позову без розгляду у 2014 році відповідно до ст. 265 ЦК України не зупиняє перебігу позовної давності, при цьому про зазначений заповіт позивачу було відомо, оскільки він був присутнім при його складанні, а тому відсутні поважні причини пропущення таких строків.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Оскільки суд не визнав поважними причини пропуску строку позовної давності, а відповідачем до винесення рішення заявлено про застосування спливу позовної давності, то суд вважає що в позові слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись вимогами ст.ст. 256, 261, 267, ст.1247, 1248, ч.1 ст. 1257 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 48, 76-82, 141, 229, 259, 263-265, 268, 273, 280, -283, 353 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

у позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві Міністерства юстиції України про визнання заповіту недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Святошинський районний суд м. Києва до апеляційного суду у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: О.В. Ул`яновська

Повний текст судового рішення складено 10.02.2021.