Справа №484/4516/20
Провадження № 22-ц/812/475/21
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 лютого 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

за участі секретаря судового засідання - Цуркан І.І.,

без участі осіб, які повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на ухвалу Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 січня 2021 року, постановлену у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Паньковим Д.А., дата складання повного тексту не зазначена, за скаргою ОСОБА_1 про визнання дій начальника Первомайського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) незаконними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою про визнання дій начальника Первомайського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)( далі- Первомайський відділ ДВС) незаконними та зобов`язання вчинити певні дії.

Обґрунтовуючи скаргу вказував, що на виконанні державного виконавця Первомайського відділу ДВС знаходилось виконавче провадження № 7328062 щодо примусового виконання виконавчого листа № 2-1342, виданого 22 квітня 2008 року Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліментів в розмірі 1/4 частини.

Постановою Первомайського міськрайонного відділу ДВС про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 28 вересня 2010 року накладений арешт на все його майно.

Проте, вищевказане виконавче провадження 15 травня 2015 року завершено, а виконавчий лист повернуто ОСОБА_2 на підставі п.1 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на час звернення стягувача) за письмовою заявою стягувана.

Однак, незважаючи на ці обставин, арешт з майна не знято, що порушує його законні права та інтереси щодо розпорядження майном, власником якого він є.

Листом начальника Первомайського міськрайонного відділу ДВС Крецу Б.М. від 11 грудня 2020 року №61336/8 йому відмовлено в знятті арешту з майна. Вказаний лист мотивовано тим, що матеріали виконавчого провадження №7328062 щодо примусового виконання виконавчого листа №2-1342, виданого 22 квітня 2008 року Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області знищено.

Враховуючи вищевикладене просив про визнання дій начальника Первомайського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо відмови у знятті арешту з усього належного йому ( ОСОБА_1 ) майна незаконними та зобов`язати начальника зняти арешт з всього майна.

Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 січня 2020 року у задоволенні скарги відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що скаржником не вірно обрано спосіб захисту своїх прав, оскільки в даному випадку при неіснуючому виконавчому провадженні вирішення питання про зняття арешту має проводитись судом в позовному провадженні за позовом боржника до стягувача, а не шляхом оскарження дій державного виконавця, тому з огляду на викладене слід відмовити у задоволенні скарги.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 подав на неї апеляційну скаргу.

Мотивуючи доводи апеляційної скарги вказував, що вказана ухвала не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, просив про її скасування та задоволення його скарги в повному обсязі.

Зокрема посилався на помилковість висновку суду першої інстанції щодо невірного обрання способу захисту порушених прав, оскільки в даному випадку немає спору про право власності на майно, на яке накладено арешт. Накладений арешт не пов`язаний з зі спором про право власності на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби.

Правом на подачу відзиву інші учасники справи не скористалися.

У судове засідання учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Від заявника та його представника надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності.

Вказане не перешкоджає розгляду справи за відсутності сторін силу ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвала суду вказаним положенням закону в повній мірі не відповідає.

Звертаючись до суду зі скаргою на дії начальника Первомайського ВДВС Волошин С.В. вказував, що виконавче провадження №7328062 завершено 15 травня 2015 року, а виконавчий лист повернуто ОСОБА_2 на підставі п.1 ч.1 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження», за письмовою заявою стягувача. Проте незважаючи на завершення виконавчого провадження, арешт з майна знято не було, що порушило його права та інтереси на розпорядження майном, власником якого він є.

На даний час матеріали виконавчого провадження №7328062 знищено, у зв`язку закінченням строків його зберігання, відтак зняти арешт не представляється можливим.

Посилаючись на ст. 317, 319 ЦК України, якими передбачено право власника на власний розсуд володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном, вважають, що має право на зняття арешту з належного йому майна відповідно до ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що скаржником невірно обрано спосіб захисту своїх прав, оскільки в даному випадку при неіснуючому виконавчому провадженні вирішення питання про зняття арешту має проводитись судом в позовному провадженні за позовом боржника до стягувача, а не шляхом оскарження дій державного виконавця, тому з огляду на викладене слід відмовити у задоволенні скарги.

З таким висновком суду колегія суддів апеляційного суду не погоджується з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що постановою державного виконавця від 06 травня 2008 року відкрито виконавче провадження №7328062 з примусового виконання виконавчого листа №2-1342, виданого 22 квітня 2008 року Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області у справі про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів у розмірі 1/4 частини всіх видів доходів.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, постановою державного виконавця від 28 вересня 2010 року накладено арешт на майно боржника ОСОБА_1 та оголошено заборону на його відчуження. Об`єкт обтяження: невизначене майно, все нерухоме майно ( а.с.8-9).

15 травня 2015 року постановою державною виконавцем на підставі заяви стягувача, відповідно до п.1ч.1ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повернуто стягувачу.

Питання про зняття арешту з майна не вирішувалося.

На даний час матеріали виконавчого провадження знищені.

Відповідно до п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є обов`язковість судових рішень.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (ст. 18 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

За ч.1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до ст. ст. 19, 20 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

У п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 3 червня 2016 року № 5 роз`яснено, що у разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК (який кореспондується з розділом VII ЦПК України в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року). Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Така правова позиція висловлена і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 658/715/16-ц (провадження № 14-299цс18).

Відповідно до ч.1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції чинній на момент звернення до суду зі скаргою особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до ст.19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено вимогами статті 60 Закону України "Про виконавче провадження" 1999 року.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 29 липня 2020 року у справі №161/3171/19 (провадження №61-2484св20).

Відповідно до ч.ч.1.2 ст.8 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV (в редакції що діяла на момент вчинення виконавчих дій) сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник.

Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ.

Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Отже, заявник ОСОБА_1 є боржником у справі про стягнення аліментів, й арешт накладено державним виконавцем на його майно з метою забезпечення виконання рішення суду про стягнення аліментів. Більш того, право ОСОБА_1 на це майно ніким не оспорюється, а тому, законом для боржника встановлений інший порядок захисту його майнових прав як сторони виконавчого провадження шляхом оскарження дій, рішень чи бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Указане залишилося поза увагою місцевого суду, який порушивши норми процесуального права, не дослідивши порядку вирішення даного питання, дійшов помилкового висновку про те, що зняття арешту має проводитись судом в позовному провадженні за позовом боржника, а не шляхом оскарження дій державного виконавця.

Відмовивши у задоволені скарги у такий спосіб, суд усунувся від з`ясування всіх обставин, які мають значення для вирішення спору.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року №606-XIV (в редакції що діяла на момент вчинення виконавчих дій) виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу за заявою стягувача.

Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених ст.22 цього Закону (ч.5 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» № 606-XIV).

Перелік випадків закінчення виконавчого провадження унормовано ч.1 ст.49 ЗУ «Про виконавче провадження» № 606-XIV.

Наслідки завершення виконавчого провадження передбачені ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження» № 606-XIV, зокрема: у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Дана норма є імперативною, і у випадку, якщо виконавче провадження є закінченим, накладений арешт підлягає зняттю.

Оскільки перелік випадків закінчення виконавчого провадження визначений ч. 1 ст. 49 Закону є вичерпним, і в розумінні цієї норми, повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 1ч.1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження", та знищення паперових матеріалів провадження, не є закінченням виконавчого провадження, а отже, не можуть бути застосовані наслідки, передбачені ст.50 цього Закону, зокрема, зняття арешту з майна боржника.

Отже, зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження, а не з поверненням виконавчого документа стягувачу.

Таким чином, державний виконавець, повертаючи виконавчий документ на підставі п.1 ч.1 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження» № 606-XIV діяв в межах цього закону і підстав для зняття арешту, накладеного постановою від 28 вересня 2010 року не було. А відтак посилання у скарзі на порушення прав заявника при повернені стягувачу виконавчого документу не заслуговують на увагу, оскільки пов`язанні з неправильним тлумаченням норм матеріального права.

Щодо вимог про визнання дій начальника Первомайського відділу ДВС в частині відмови у знятті арешту неправомірними.

Як вбачається із матеріалів справи, на подану ОСОБА_1 до Первомайського відділу ДВС заяву про зняття арешту з майна, 11 грудня 2020 року листом начальника відмовлено у її задоволені з тих підстав, що 15 травня 2015 року виконавче провадження завершено, виконавчий документ повернуто стягувачу, а матеріали виконавчого провадження у зв`язку із закінченням строку зберігання, знищено. Рекомендовано звернутися до суду для вирішення питання про зняття арешту.

Згідно ч. 4, 5 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження", в редакції, чинній на час звернення, підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:

1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову.

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Колегія суддів зазначає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення п. 7 ч.4 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження", відповідно до якого, підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є, зокрема, погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.

Відповідно до приписів ч.3 ст.22 Закону України «Про виконавче провадження від 21 квітня 1999 року, аналогічні положення містить і ч.3 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 06 червня 2016 року №1404, виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів, тощо може бути пред`явлений до виконання протягом усього періоду, на який присуджено платежі.

До матеріалів скарги заявником не надано ні копію його заяви з якою він звернувся до ДВС, ні копії рішення суду на виконання якого надано виконавчий лист, ні відомостей про наявність чи відсутність виконавчого провадження про стягнення з нього аліментів на користь стягувача після 2015 року та даних про наявність чи відсутність заборгованості за цим виконавчим документом.

Із змісту листа- відповіді на звернення заявника не вбачається, що начальником ДВС, з огляду на те, що повернення виконавчого документу не є закінчення виконавчого провадження, виконанню підлягає виконавчий документ про стягнення аліментів, який може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджено платежі, не було перевірено інформацію про наявність чи відсутність виконавчого провадження про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на теперішній час, наявність чи відсутність заборгованості за вказаним виконавчим документом, а лише міститься висновок щодо відсутності підстав для зняття арешту, у зв`язку зі знищенням виконавчого провадження №7328062.

Не надав суб`єкт оскарження таких даних і до суду першої інстанції.

За таких обставин, відмова начальника ДВС у вирішенні питання про зняття арешту за заявою ОСОБА_1 є передчасною.

Не вчинивши усіх передбачених законом заходів, спрямованих на вирішення питання про підставність заяви про зняття арешту з майна боржника, начальник ДВС допустив формальний підхід до розгляду цієї заяви.

Враховуючи наведене, скарга ОСОБА_1 на дії начальника Первомайського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) є обґрунтованою та в частині вимог щодо визнання дій цієї посадової особи неправомірними підлягає задоволенню.

Без належної перевірки обставин, які мають значення для вирішення питання про зняття арешту, відсутні підстави для задоволення скарги в частині зобов`язання начальника вчинити дії по зняттю арешту з майна боржника. А тому, в задоволені скарги в цій частині належить відмовити.

Відповідно до п.п.1,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про часткове задоволення скарги ОСОБА_1 .

Згідно приписів ст.141 ЦПК України з Первомайського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на користь ОСОБА_3 слід стягнути 420 грн. грн. 40 коп. судового збору.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381,382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 січня 2021 року скасувати та прийняти нове судове рішення.

Скаргу ОСОБА_1 на дії начальника Первомайського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати дії начальника Первомайського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо відмови у знятті арешту з нерухомого майна боржника ОСОБА_1 у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа №2-1342, виданого Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області 22 квітня 2008 року про стягнення з Боржника ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів в розмірі ј частини - неправомірними.

У задоволені вимог щодо зобов`язання начальника Первомайського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) провести виконавчі дії по зняттю арешту з нерухомого майна ОСОБА_3 , накладеного постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Первомайського МРУЮ 28 вересня 2010 року у виконавчому проваджені з примусового виконання рішення за виконавчим листом 2-1342, виданим Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області 22 квітня 2008 року, зареєстрований 28 вересня 2010 року у спеціальному розділі про державну реєстрацію обтяжень за реєстраційним номером 10296904 - відмовити.

Стягнути з Первомайського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) 420 (чотириста двадцять) грн. 40 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 01 березня 2021 року.