Постанова

Іменем України

10 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 591/4552/17

провадження № 61-13343св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Русинчука М. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», товариство

з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», яке є правонаступником товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс»,

треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційні скарги акціонерного товариства «УкрСиббанк» та товариства

з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 23 травня 2018 року у складі судді Клименко А. Я. та постанову Сумського апеляційного суду від 12 червня 2019 року у складі колегії суддів: Криворотенко В. І., Кононенко О. Ю., Хвостик С. Г.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» (далі - ПАТ «Укрсиббанк»), товариства

з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» (далі - ТОВ «Кредекс Фінанс»), правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (далі - ТОВ «Вердикт Капітал»), треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання договору факторингу частково недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 08 вересня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 40 000,00 дол. США.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, цього ж дня між ним та банком укладено договір поруки.

Заочним рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 17 вересня

2010 року з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 солідарно на користь банку стягнуто заборгованість у загальному розмірі 367 027,77 грн.

Постановою державного виконавця Зарічного відділу державної виконавчої служби Сумського міського управління юстиції від 09 лютого 2011 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-534, виданого Ковпаківським районним судом м. Суми, про солідарне стягнення

з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь

ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором від 08 вересня

2008 року у розмірі 367 027,77 грн.

20 квітня 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» укладено договір факторингу, за умовами якого ПАТ «УкрСиббанк» відступило

ТОВ «Кредекс Фінанс» право грошової вимоги за кредитним договором від

08 вересня 2008 року.

Вказаний договір факторингу підлягає визнанню судом недійсним, оскільки: відступлення права вимоги під час виконання судового рішення суперечить вимогам законодавства; цей договір укладений зі стороною, у якої був відсутній необхідний обсяг цивільної дієздатності, оскільки ТОВ «Кредекс Фінанс» не має ліцензії на здійснення валютних операцій; укладення договору призвело до подвійного стягнення боргу як на користь первісного, так і на користь нового кредитора; укладення фінансовою установою договору факторингу, яким передбачено набуття фактором права вимоги до боржника - фізичної особи

є порушенням вимог розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним договір факторингу від 20 квітня 2012 року, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс», в частині відступлення права вимоги за договором про надання споживчого кредиту від 08 вересня 2008 року, та поновити строк звернення до суду з цим позовом, оскільки про існування оспорюваного правочину дізнався лише у липні 2017 року.

Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 23 травня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. Поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду. Визнано недійсним договір факторингу від 20 квітня 2012 року, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс», в частині відступлення права вимоги за зобов`язаннями, що виникли на підставі договору про надання споживчого кредиту від 08 вересня 2008 року. Вирішено питання про відшкодування судових витрат.

Суд першої інстанції виходив із того, щона момент укладення оспорюваного договору факторингу були чинними і підлягали застосуванню положення розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», згідно з яким боржником за договором факторингу міг бути лише суб`єкт господарювання. У зв`язку з цим, укладення фінансовою установою (фактором) договору факторингу, яким передбачено набуття фактором права вимоги до боржника - фізичної особи є порушенням вимог цього розпорядження. Тому договір факторингу на підставі статей 203, 215 ЦК України в оскарженій частині підлягає визнанню недійсним. Про існування оспорюваного правочину позивач дізнався лише у липні 2017 року, що свідчить про поважність причин пропуску позовної давності і необхідність відповідно до частини п`ятої статті 267 ЦК України поновлення йому строку звернення до суду.

Постановою Апеляційного суду Сумської області від 11 вересня 2018 року апеляційні скарги ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» задоволені, рішення Зарічного районного суду м. Суми від 23 травня 2018 скасовано, ухвалене нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до

ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання договору недійсним.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивач не є стороною оспорюваного договору факторингу, тому відступлення ПАТ «УкрСиббанк» права вимоги за договором про надання споживчого кредиту ТОВ «Кредекс Фінанс» не призвело до збільшення обсягу відповідальності позивача, зміни строків чи порядку виконання зобов`язання. Сам факт виникнення обов`язку виконання зобов`язання іншому кредитору не свідчить про порушення прав боржника (поручителя).

Постановою Верховного Суду від 03 квітня 2019 року касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 задоволена частково, постанова Апеляційного суд Сумської області від 11 вересня 2018 року скасована, справа передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Суд касаційної інстанції вказав, що ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом, на його думку, порушених прав, не лише як споживач банківських послуг, а й як боржник за виконавчим документом, виданим на виконання рішення суду, оскільки заміна кредитора з фінансової установи - банку

(ПАТ «УкрСиббанк») на іншу юридичну особу - ТОВ «Кредекс Фінанс», а також перехід до останнього права вимоги за договором про надання споживчого кредиту від 08 вересня 2008 року свідчить, що позивач є зацікавленою особою та має право на оспорення цього правочину. Оскільки апеляційний суд не встановив фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, та не перевірив доводи сторін і надані на їх підтвердження докази, то оскаржувана постанова апеляційного суду відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Сумського апеляційного суду від 12 червня 2019 року Зарічного районного суду м. Суми від 23 травня 2018 року залишено без змін.

Апеляційний суд виходив з того, що оскільки боржники за кредитним договором від 08 вересня 2008 року не є сторонами договору факторингу, права

ОСОБА_1 є порушеними не лише як споживача банківських послуг, а і як боржника за виконавчим документом, виданим на виконання рішення суду. Таким чином, договір факторингу не відповідає вимогам частини першої статті 203 ЦК України. Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідно до пункту 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» боржником у договорі факторингу міг бути суб`єкт господарювання - фізична або юридична особа, зареєстровані в установленому порядку. У зв`язку з цим, укладання фінансовою установою (фактором) договору факторингу, яким передбачено набуття фактором права вимоги до боржника фізичної особи

є порушенням зазначеного розпорядження.

Аргументи учасників справи

У серпні 2019 року АТ «УкрСиббанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга АТ «УкрСиббанк» мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов неправильного висновку про те, що договір факторингу має буту трьохстороннім. Суд помилково ототожнив поняття «суб`єктний склад правочину» та «сторони правочину»: так, поняття «суб`єктний склад» визначає коло осіб, інтереси яких зачіпаються укладанням договору і є ширшим від поняття «сторони».

Крім того, закон не обмежує передачу прав кредитора у зобов`язанні за договором факторингу категорією боржників, право вимоги до яких відступається за цим договором, а підзаконні акти не можуть встановлювати будь-які обмеження до закону.

Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», на недотримання якого посилається позивач як на підставу недійсності договору факторингу, прийнято на підставі пункту шостого частини першої статті 28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», відповідно до якого Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України дає висновки про віднесення операцій до того чи іншого виду фінансових послуг. Тобто, підпункт 2 пункту першого вказаного розпорядження операцію щодо набуття відступленого права грошової вимоги до боржників-суб`єктів господарювання віднесено до фінансової послуги факторингу (набуття відступленого права грошової вимоги до боржників-суб`єктів господарювання

є фінансовою послугою факторингу, а не будь-якою іншою фінансовою послугою). У вказаному розпорядженні поняття «факторинг» не обмежується,

а уточнюється - операція щодо набуття відступленого права грошової вимоги до боржників-суб`єктів господарювання є факторингом, але це не означає, що набуття відступленого права грошової вимоги до боржників-фізичних осіб такими не є.

Враховуючи викладене, розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року не встановлює будь-яких додаткових вимог або обмежень, які мали бути додержані сторонами оспорюваного договору факторингу при його вчиненні. Вказана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 вересня

2018 року по справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), а також Верховним Судом у справах № 461/4267/15, № 462/2980/17, про що представниками відповідачів було заявлено у судовому засідання

в апеляційному суді 12 червня 2019 року.

У серпні 2019 року ТОВ «Вердикт Капітал» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в частині відступлення права вимоги по зобов`язаннях, що виникли на підставі договору про надання споживчого кредиту від 08 вересня 2008 року № 0.

Касаційна скарга ТОВ «Вердикт Капітал» мотивована тим, що факт передачі права вимоги за кредитними договорами підтверджується актом приймання-передачі від 14 травня 2012 року, який є в матеріалах справи та витягом

з реєстру боржників. Зазначений витяг містить загальну суму заборгованості, яка була переуступлена з розбивкою по нарахованим відсоткам та іншими штрафними санкціями згідно умов кредитного договору станом на момент переуступки боргу.

Крім того, розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року не може виступати підставою для висновку, що відступлення прав вимоги за договором факторингу не відбулось, та не може бути підставою для визнання договору факторингу недійсним, оскільки статтею 1078 ЦК України не встановлено обмежень щодо суб`єктного складу боржників при укладенні договорів факторингу.

Відповідно до пункту 1 статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» ліцензуванню підлягають наступні послуги: страхова діяльність; діяльність з надання послуг накопичувального пенсійного забезпечення; надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів; діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. В наведеному переліку послуги факторингу відсутні. Положеннями статей 4, 5, 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено лише, що фактор на момент укладення договору факторингу повинен мати статус фінансової установи та отримати дозвіл на надання фінансової послуги факторингу.

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу

АТ «УкрСиббанк», вказуючи на те, що оскаржені рішення є законними

і обґрунтованими.

Рух справи

Ухвалами Верховного Суду від 26 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Ухвалою Верховного Суду від 29 січня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга АТ «УкрСиббанк» підлягає задоволенню, а касаційна скарга ТОВ «Вердикт Капітал» частковому задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що 08 вересня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк»

і ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 40 000,00 дол. США.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 08 вересня 2008 року між ОСОБА_1 і ПАТ «УкрСиббанк» укладено договір поруки.

Заочним рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 17 вересня

2010 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2

і ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 08 вересня 2008 року у загальному розмірі 367 027,77 грн.

Постановою державного виконавця Зарічного відділу державної виконавчої служби Сумського міського управління юстиції від 09 лютого 2011 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-534, виданого Ковпаківським районним судом м. Суми, про солідарне стягнення

з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь

ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 08 вересня 2008 року у розмірі 367 027,77 грн.

20 квітня 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» і ТОВ «Кредекс Фінанс» укладено договір факторингу, за умовами якого ПАТ «УкрСиббанк» відступило

ТОВ «Кредекс Фінанс» своє право вимоги, зокрема, договором про надання споживчого кредиту від 08 вересня 2008 року.

За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (частина перша статті 1077 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі

і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися,

а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню».

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження

№ 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2019 року в справі № 757/44011/15-ц (провадження № 61-16980св18) зроблено висновок по застосуванню норм глави 73 ЦК України та вказано, що «за договором факторингу може відступатися право грошової вимоги до будь-якого боржника. Тобто, додаткових вимог щодо правового статусу боржника не закріплюється, а тому ним може бути будь-який учасник цивільних відносин».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2019 року у справі № 462/2980/17 (провадження № 61-11405св18) зроблено висновок, що «ні ЦК України, ні Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не встановлюють жодних обмежень стосовно складу осіб, щодо яких може здійснюватися відступлення права вимоги. Апеляційний суд помилково вважав, що до спірних правовідносин може бути застосовано норми підзаконного акту - розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231, згідно з яким до фінансової послуги факторингу було віднесено набуття права грошової вимоги,

у тому числі права вимоги, яке виникне у майбутньому, до боржників, суб`єктів господарювання, за договором, на якому базується таке відступлення. Положення зазначеного підзаконного акту суперечить положенням статті 1079 ЦК України, який є основним актом цивільного законодавства України, та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», які в силу вимог статті 4 ЦК України мають вищу юридичну силу над підзаконними актами».

За таких обставин колегія суддів не погоджується з висновками судів, що боржником у договорі факторингу може бути суб`єкт господарювання - фізична або юридична особа, зареєстровані в установленому порядку, і що порушення розпоряджень Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, є підставою недійсності оспорюваного договору факторингу.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права.

У зв`язку з наведеним та зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу АТ «УкрСиббанк» слід задовольнити, касаційну скарга ТОВ «Вердикт Капітал» - задовольнити частково, судові рішення скасувати з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416 ЦПК України (у редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити,

а касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 23 травня 2018 року та постанову Сумського апеляційного суду від 12 червня 2019 року скасувати й ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовну ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», яке є правонаступником товариства

з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору факторингу відмовити.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Зарічного районного суду м. Суми від 23 травня 2018 року та постанова Сумського апеляційного суду від 12 червня 2019 року втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук

М. Ю. Тітов