Справа № 444/2211/18 Головуючий у 1 інстанції: Зеліско Р.Й.
Провадження № 22-ц/811/2584/19 ёДоповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар Юзефович Ю.І.,

з участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Стефанишина А.Я., відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 13 червня 2019 року, постановлене у складі головуючого судді Зеліска Р.Й., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , виконавчого комітету Жовківської міської ради, третя особа: Жовківська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за законом, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, витребування майна з чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И Л А:

позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , виконавчого комітету Жовківської міської ради, третя особа: Жовківська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за законом, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування реєстрації права власності.

Вимоги мотивував тим, що житловий будинок АДРЕСА_1 був побудований його покійним батьком ОСОБА_4 у шістдесятих роках минулого століття, та належав йому на праві особистої власності. На даний час вулиця Пархоменка у м.Жовкві Львівської області перейменована на вул.І.Мазепи. ІНФОРМАЦІЯ_1 батько позивача ОСОБА_4 помер у віці 54 років, і після його смерті відкрилась спадщина на належне покійному майно, зокрема і на житловий будинок АДРЕСА_1 . На час смерті батька позивача, спадкоємцями першої черги, які постійно з ним проживали в належному йому на праві особистої власності житловому будинку АДРЕСА_1 були його дружина ОСОБА_5 та двоє синів, а саме позивач та його молодший брат ОСОБА_6 .

Зазначав, що в АДРЕСА_1 він постійно проживав з батьками до самого одруження у 1983 р., а фактично прописаний за даною адресою був аж до 1999 р., поки не зареєструвався в АДРЕСА_2 де постійно проживає по даний час.

Вважає, що одним із доказів що підтверджує факт його фактичного проживання на час смерті батька ОСОБА_4 в АДРЕСА_1 є довідка Державного архіву Львівської області від 25.06.2018 р. вих. № 1177/у-2 в якій вказано, що в особовій картці працівника Львівського заводу ім.В.І.Леніна за 1976 рік значиться домашня адреса ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - АДРЕСА_1 . В особовій картці звільненого працівника Головного заводу «Лорта» (до 14.10.1991р. Львівського Заводу ім. В.І, Леніна) за 1996р. значиться домашня адреса ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 - індекс АДРЕСА_3 . Окрім того, зазначав, що при написанні заяви про прийом на роботу монтажником у Львівський завод В.І. Леніна (Лорта) в березні 1981р. як місце свого проживання він вказував адресу: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 на 58-му році життя помер рідний брат позивача - ОСОБА_6 , після смерті якого відкрилась спадщина на належне йому майно. Йому відомо, що у 2012 року ОСОБА_6 одружився з відповідачкою ОСОБА_2 , проте останні три роки життя вони проживали окремо один від одного, не підтримували жодних стосунків та не вели спільного господарства, а сам шлюб існував лише формально, так як спільне життя між ними не склалося. Дітей від шлюбу у них не було. А тому, оскільки він був єдиною рідною людиною для покійного, в червні 2018р. мав намір подати до Жовківської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, що залишилася після смерті брата - ОСОБА_6 , де нотаріус позивачу повідомила, що спадкова справа уже заведено за заявою дружини покійного - ОСОБА_2 , а майном, що входить до складу спадщини є житловий будинок по АДРЕСА_4 єдиним власником якого був покійний ОСОБА_6 , якому, в свою чергу, у 2008р. даний будинок подарувала їх мама - ОСОБА_5 , котра померла ІНФОРМАЦІЯ_4 і яка, в свою чергу, в 1978р. одноособово оформила спадщину на зазначений будинок після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 батька позивача ОСОБА_4 , ставши таким чином одноособовим власником всього будинку.

З метою встановлення достовірності отриманої інформації про перехід права власності на будинок від батька ОСОБА_4 до матері - ОСОБА_5 і в подальшому до покійного брата ОСОБА_6 , позивач звернувся за правовою допомогою до адвоката Стефанишина А.Я., на адвокатський запит якого від 05.07.2018р. вих. № 281 КП ЛОР Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації надало відповідь №5356 від 13.07.2018р. в якій серед іншого зазначено, що право власності на вищезазначений будинок було зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, посвідченого Нестеровською держнотконторою 23.10.1961 року за реєстром №2140 та рішення міськвиконкому №102 від 25.05.1978року про затвердження акту прийомки будинку в експлуатацію. Право власності від ОСОБА_4 перейшло до ОСОБА_5 на будинок в цілому, відповідно до свідоцтва про право на спадщину, виданого Нестерівською державною нотаріальною конторою 16.08.1978 року за реєстром №1500. ОСОБА_5 подарувала вищезазначений будинок ОСОБА_6 відповідно до договору дарування, посвідченого Жовківською державною нотаріальною конторою 27.06.2008 р. за реєстровим №2168, додавши до відповіді копії зазначених вище документів.

Проте, позивач вважає, що оформлення спадщини, що залишилась після смерті його батька ОСОБА_4 лише на його матір ОСОБА_5 є незаконним та таким, що порушує його право на спадщину.

Як вже зазначалося вище, спадкоємцями першої черги до майна покійного ОСОБА_4 були його діти - ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , а також дружина ОСОБА_5 , які вступивши у фактичне управління та володіння спадковим майном - будинком АДРЕСА_5 , прийняли кожен свою 1/3 частку майна ОСОБА_4 , а тому, видане ОСОБА_5 свідоцтво про право на спадщину за законом на все майно покійного ОСОБА_4 померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 є незаконним, і тому таке свідоцтво в частині належної йому 1/3 частки майна покійного ОСОБА_4 слід визнати недійсним, визнавши за позивачем право власності на 1/3 будинку АДРЕСА_4 .

Оскільки видане мамі позивача ОСОБА_5 свідоцтво про прийняття спадщини на спірний житловий будинок в цілому є незаконне, так як після смерті батька до неї перейшла лише 1/3 спадкового майна, тому і розпоряджатися будинком в цілому вона не мала права, а відтак, право власності у 2008р. до покійного брата на спірний будинок перейшло також протиправно, як і протиправно воно перейшло до відповідачки ОСОБА_2 , оскільки вона, як дружина ОСОБА_6 , звернувшись до Жовківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після його смерті прийняла її, і така спадщина, куди входить і спірний будинок, належить їй відповідно до положень ч.5 ст. 1268 ЦК України з часу її відкриття, тобто з дня смерті ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 . Окрім того, позивач не має доступу до спірного будинку, оскільки такий зачинений, а ключі знаходяться у відповідачки ОСОБА_2 .

Відтак, незважаючи на наявність договору дарування майна укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , за яким у власність останнього перейшов спірний житловий будинок, такий договір не підлягає визнанню недійсним оскільки в даному випадку застосуванню підлягають положення ст.ст. 87 та 388 ЦК України згідно яких, належне власнику майно підлягає повернення шляхом віндикації, так як таке майно вибуло з володіння власника поза його волею за безвідплатним правочином.

Для повноцінного захисту порушеного права власності, позивач вважає, що слід також скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_6 на 1/3 житлового будинку з приналежними господарськими будівлями та спорудами що за адресою: АДРЕСА_4 , визнавши недійсним в цій частині Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 14.07.2008р. № 19523274, притому, що така вимога є похідною від витребування майна з чужого незаконного володіння.

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 13 червня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання за ним в порядку спадкування за законом права власності на 1/3 житлового будинку з приналежними господарськими будівлями та спорудами, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_4 , після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 16.08.1978 року Нестеровською державною нотаріальною конторою Львівської області Галанюк Марії Павлівні на майно покійного ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 в частині належної ОСОБА_1 1/3 спадкового майна після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , витребування на користь позивача ОСОБА_1 з незаконного володіння ОСОБА_2 1/3 житлового будинку з приналежними господарськими будівлями та спорудами, які знаходяться за адресою : АДРЕСА_4 , які відповідач ОСОБА_2 успадкувала після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , скасування реєстрації права власності за ОСОБА_6 на 1/3 житлового будинку з приналежними господарськими будівлями та спорудами, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_4 , визнавши недійсним в цій частині Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 14.07.2008 року №19523274 відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , виконавчого комітету Жовківської міської ради, третя особа: Жовківська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за законом, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування реєстрації права власності застосовані на підставі ухвали суду від 27.09.2018 року про заборону Жовківській державній нотаріальній конторі вчиняти будь-які дії пов`язані з оформленням права на спадщину майна ОСОБА_6 , після набрання кінцевим рішенням суду законної сили.

Не погоджуючись з даним рішенням позивач ОСОБА_1 оскаржив таке в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення є незаконним, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповно з`ясованих обставинах, що мають значення для справи, за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, висновки, викладені в рішенні суду першої інстанції, на думку апелянта, не відповідають обставинам справи.

В обґрунтування вимог покликається на те, що належну йому 1/3 частину спадкового майна він прийняв, шляхом фактичного вступу в управління чи володіння спадковим майном, незважаючи на ту обставину, що на час смерті батька перебував в лавах збройних сил СРСР, оскільки після смерті приїжджав до дому у 10-ти денний відпуск. Від спадщини залишеної покійним батьком не відмовлявся, після закінчення військової служби повернувся проживати в батьківський будинок, у якому постійно проживав до одруження у 1983 році, хоча фактично прописаний був аж до 1999 року. Сам факт перебування в лавах збройних сил, не може бути підставою для втрати права на спадкування чи неможливості прийняття спадщини.

З огляду на викладене, вважає хибним та таким, що суперечить матеріалам справи та встановленим обставинам, висновок суду про неприйняття ним спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 його батька ОСОБА_4 .

Зазначає, що поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що оскаржуване свідоцтво про прийняття спадщини видане його матері ОСОБА_5 було оформлене нотаріусом на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Так, в заяві про прийняття спадщини, поданій ОСОБА_5 в червні 1978 року до Нестерівської державної нотаріальної контори зазначено, що крім неї інших спадкоємців немає, що не відповідає дійсності і є неправдою, оскільки як було зазначено вище, син покійного ОСОБА_4 , позивач по справі, перебував в армії, що не позбавляло його статусу спадкоємця, а брат ОСОБА_7 взагалі постійно проживав з мамою в спірному будинку. Матір ОСОБА_5 подаючи до нотаріуса заяву, ввела останнього в оману, що і призвело до видачі незаконного оскаржуваного свідоцтва про право на спадщину. Судом не було дано належної оцінки матеріалам спадкової справи заведеної після смерті ОСОБА_4 , що вказує на порушення судом першої інстанції норм процесуального права. Оскільки видане ОСОБА_5 свідоцтво на прийняття спадщини на спірний житловий будинок в цілому є незаконне, так як після смерті батька до неї перейшла лише 1/3 частина спадкового майна, тому розпоряджатись будинком в цілому вона не мала права, а відтак, право власності у 2008 року шляхом дарування до покійного брата на спірний будинок перейшло також протиправно, як і протиправно воно перейшло до відповідачки ОСОБА_2 , оскільки вона як дружина ОСОБА_6 звернувшись до Жовківськї державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після його смерті прийняла її і така спадщина, куди входить і спірний будинок, належить їй відповідно до положень ч.5 ст.1268 ЦК України, з часу її відкриття, тобто з дня смерті ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Зазначає, що судом безпідставно не застосовано до спірних правовідносин положення ст.ст. 387 та 388 ЦК України та не витребувано у відповідачки ОСОБА_2 належне спірне майно, а саме 1/3 частина житлового будинку з приналежними господарськими будівлями та спорудами, що за адресою: АДРЕСА_4 .

Не зрозумілим для позивача є те, що суд встановив, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом, хоча в позові відмовив по суті через безпідставність позовних вимог.

Просить рішення Жовківського районного суду Львівської області від 13 червня 2019 року скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Качмар І.О. зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги такого не спростовують. Підстави для скасування рішення відсутні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 був побудований ОСОБА_4 у шістдесятих роках минулого століття, та належав йому на праві особистої власності, що зокрема вбачається із заключення про реєстрацію будинку від 15 червня 1978 року, виданого Червоноградським міжміським бюро технічної інвентаризації.

Позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 , його батьками були ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , що вбачається із копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 .

З будинкової книги для прописки громадян, що мешкають в будинку АДРЕСА_1 , вбачається, що позивач в період з 12 листопад 1976 року по 13 листопада 1978 року був прописаний, однак не проживав за вказаною адресою, оскільки з 19 листопада 1976 року по 10 листопада 1978 року проходив військову службу у Збройних Силах, що підтверджується листом Жовківського РВК від 02 жовтня 2018 року № 2991.

Судом також встановлено, що позивача було належним чином повідомлено про смерть батька, однак він прибув на похорон лише через 5 днів.

Як роз`яснено в пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України (далі - ЦК), законами України від 2 вересня 1993 року N 3425-XII "Про нотаріат", від 23 червня 2005 року N 2709-IV "Про міжнародне приватне право", іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами.

Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року.

У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Предметом спору в даній справі є, зокрема, визнання в порядку спадкування за законом за позивачем права власності на майно, у зв`язку зі вступом в управління або володіння спадковим майном ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , тому до спірних правовідносин у частині здійснення позивачем права на спадкування (прийняття ним спадщини) після смерті його батька застосуванню підлягають норми ЦК Української РСР в редакції, чинній на момент відкриття спадщини.

Відтак, з`ясовуючи обставини прийняття або неприйняття позивачем спадщини після смерті свого батька, суд першої інстанції обґрунтовано застосував положення ЦК УРСР в редакції, чинній на момент смерті спадкодавця ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ).

Згідно із статтею 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.

У частині першій та другій статті 549 ЦК УРСР передбачено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Аналіз змісту статей 548, 549 ЦК УРСР свідчить, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Діями спадкоємця, що свідчать про прийняття ним спадщини є: 1) фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном; 2) подача в державну нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини.

У постанові Верховного Суду України від 06 лютого 2013 року в справі № 6-167цс12 зроблено висновок, що «відповідно до ст. ст. 524, 529 ЦК УРСР, чинного на час відкриття та оформлення спадщини після смерті ОСОБА_3, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Спадкоємцями за законом першої черги є, в рівних частках, діти та дружина померлого. Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Згідно з положеннями ст. ст. 549, 554 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (ст. ст. 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Якщо спадкодавець заповідав усе своє майно призначеним ним спадкоємцям, то частка спадщини, яка належала б спадкоємцеві, який відпав, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними в рівних частках. Відповідно до статті 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом в праві був відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважалося, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини. Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом було правом спадкоємця й залежало виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину».

Згідно з пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» при вирішенні вимог про встановлення факту прийняття спадщини і місця її відкриття суд має виходити з положень статей 526 і 549 ЦК УРСР, згідно з якими місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме - місце знаходження майна або його основної частини. Діями ж, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ заявника в управління чи володіння спадковим майном у межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини або подання ним протягом цього строку до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про її прийняття.

А в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року № 4 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що передбачений ст.549 ЦК ( 1540-06 ) шестимісячний строк для прийняття спадщини може бути продовжений судом за заявою заінтересованої особи при доведеності поважності причин його пропуску. Якщо у вказаний строк позивач вступив в управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно, а не про продовження пропущеного строку.

Згідно статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Встановивши, що позивач за допомогою належних та допустимих доказів не довів факту вступу у володіння спадковим майном після смерті свого батька, оскільки сам по собі факт його приїзду на похорон батька під час проходження ним служби у Збройних Силах цього факту не підтверджує, із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса протягом шестимісячного строку після відкриття спадщини, який закінчився 07 серпня 1978 року, не звертався, як і не звертався до суду після повернення із Збройних Сил із заявою про продовження строку для

прийняття спадщини, з підстав його пропуску з поважних причин, суд прийшов до вірного висновку, що він вважається таким, що відмовився від спадщини, а відтак про відсутність підстав для визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за законом на спадкове майно, після смерті його батька. При цьому, судом першої інстанції вірно враховано, що єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті батька позивача, є його мама, оскільки брат позивача також не вчинив жодних дій щодо прийняття спадщини, після смерті їхнього батька і за життя дій матері не оспорював.

Оскільки інші позовні вимоги є похідними від вимоги про визнання права власності на спадкове майно, у задоволенні якої судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено, то правильним слід вважати також і відмову у задоволенні похідних вимог.

Доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду не спростовують.

Щодо доводів апеляційної скарги про невірне застосування судом першої інстанції інституту позовної давності, враховуючи, що судом відмовлено у задоволенні позову у зв`язку із недоведеністю, а питання наслідків спливу позовної давності вирішується в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог, такі, на думку колегії суддів є юридично неспроможними.

Окрім цього, пред`явлення позивачем вказаного позову через 40 років після відкриття спадщини, розцінюється колегіє суддів, як порушення доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), в основі якої покладено принцип добросовісності, який згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України відноситься до загальних засад цивільного законодавства та розуміється, як певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування оскаржуваного судового рішення та цієї постанови достатніми.

Пунктом першим частини першої ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія судді в приходить до висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів ст.141 ЦПК України підстав вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 13 червня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 березня 2021 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.