Постанова

Іменем України

15 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 757/37160/17-ц

провадження № 61-7055св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Усика Г. І. (суддя-доповідач),

суддів: Гулька Б. І., Білоконь О. В., Лідовця Р. А., Осіяна О. М.,

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на постанову Київського апеляційного суду від 16 березня 2020 року у складі колегії суддів: Соколової В. В., Андрієнко А. М., Поліщук Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Ощадбанк», банк) про зобов`язання вчинити дії.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 26 червня 2013 року між нею та АТ «Ощадбанк» укладений договір № 239/К на вклад «Комбінований» на суму 41 100 840,49 грн зі сплатою 19,0 процентів річних строком на 18 місяців, днем повернення депозиту є 26 грудня 2014 року (пункт 1.1. договору).

Умовами договору передбачено щомісячну сплату процентів та автоматичне продовження договору, однак з наданої у серпні 2016 року банком виписки по рахунку їй стало відомо, що відповідач нарахував проценти за період з 01 липня 2014 року до 25 липня 2014 року в сумі 325 159,85 грн, а надалі банк нарахування процентів не здійснював, що свідчить про невиконання ним зобов`язань за депозитним договором.

Посилаючись на наведене, ОСОБА_1 просила зобов'язати АТ «Ощадбанк» виконати умови договору від 26 червня 2013 року № 239/К на вклад «Комбінований», шляхом поновлення нарахування процентів за ставкою

19,0 процентів річних за період з 26 липня 2014 року до дня фактичного поновлення нарахування процентів.

Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанції

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 19 квітня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач надала згоду на зміну розміру процентної ставки з 19,0 процентів на 0 процентів річних, а тому її позовні вимоги є необґрунтованими.

Постановою Київського апеляційного суду від 04 грудня 2018 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 квітня 2018 року скасовано, ухвалено нове судове рішення про задоволення позову частково.

Зобов`язано АТ «Ощадбанк»поновити нарахування процентів за договором

№ 239/К на вклад «Комбінований», починаючи з 26 липня 2014 року, за ставкою відповідно до умов договору.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув увагу, що пунктом 2.9 договору встановлений вичерпний перелік підстав зміни процентної ставки, а саме: зміна облікової ставки Національного банку України (далі - НБУ) та/або зміни ситуації на грошово-кредитному ринку, а тому банк в порушення умов договору зменшив, процентну ставку з 19,0 до 0 процентів річних з підстав накладення арешту на рахунок позивача. Крім того. у порушення пункту 2.9 договору, банк не повідомив вкладника про зміну процентної ставки шляхом публічного письмового оголошення в установі банку.

Зміна банком процентної ставки з 19,0 на 0 процентів фактично є припиненням сплати процентів за депозитом, що суперечить не тільки умовам депозитного договору, а й положенням статей 1058, 1061 ЦК України.

Висновок суду першої інстанції про те, що для продовження строку дії договору, позивач зобов`язана була вчинити відповідні дії, не відповідає змісту пункту 2.8. договору.

Постановою Верховного Суду від 27 листопада 2019 року касаційну скаргу АТ «Ощадбанк» задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду

від 14 грудня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Передаючи справу на новий апеляційний розгляд, Верховний Суд вказав, що резолютивна частина рішення суду апеляційної інстанції про зобов`язання банку поновити нарахування процентів за умовами депозитного договору, починаючи з 26 липня 2014 року, за ставкою, передбаченою умовами договору не є чіткою та зрозумілою для виконання. Апеляційний суд не встановив період, протягом якого право позивача, на її думку, було порушено та підлягає захисту з урахуванням підстав позову, а саме: конкретний період не нарахування банком процентів на депозит, дату фактичного поновлення нарахування процентів, чи банк фактично поновив нараховувати проценти, яка ставка діяла в банку у конкретний період, протягом якого суд вважає, що право позивача порушено.

Постановою Київського апеляційного суду від 16 березня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 квітня 2020 року скасовано, ухвалено нове судове рішення про задоволення позову частково.

Зобов`язано АТ «Ощадбанк» виконати умови договору № 239/К на вклад «Комбінований», укладений з ОСОБА_1 26 червня 2013 року, шляхом поновлення нарахування процентів за ставкою 19,0 процентів річних у період

з 28 липня 2014 року по 26 червня 2016 року; за ставкою 18,0 процентів річних у період з 27 червня 2016 року по 27 грудня 2017 року; за ставкою 8,0 процентів річних у період з 28 грудня 2017 року по 28 червня 2018 року; за ставкою

2,0 процента річних з 29 червня 2018 року.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що банк в односторонньому порядку безпідставно змінив процентну ставку з посиланням на накладення арешту на вклад, оскільки така підстава не передбачена ні умовами укладеного між сторонами договору, ні законом. Відповідач не був позбавлений можливості ініціювати зміни до умов договору у порядку, передбаченому цивільним законодавством та умовами договору, якщо вважав, що для цього виникли підстави. Умовами договору передбачено лише дві підстави для зміни розміру процентної ставки: зміна облікової ставки Національного банку України та/або зміна ситуації на валютно-кредитному ринку. Зміна банком процентної ставки за договором відбулася з підстав, не передбачених умовами договору, а тому нарахування банком 0 процентів річних є порушенням договірних зобов`язань, а отже вимога позивача про право на примусове зобов`язання банку виконати умови договору банківського вкладу, шляхом поновлення нарахування процентів є обґрунтованою.

Установивши, що процентна ставка за депозитним договором «Комбінований», який змінений на «Гнучкий», змінювалася: з 27 липня 2016 року -

на 18 процентів річних, з 27 грудня 2017 року - на 8 процентів річних, з 29 червня

2018 року - на 2 проценти річних та урахувавши, що за умовами договору, укладеного між сторонам, пролонгація його на новий (такий же) строк, здійснюється за процентною ставкою, що діє у банку на момент пролонгації, апеляційний суд дійшов висновку, що відповідач був зобов`язаний нараховувати проценти за ставкою 19,0 процентів річних у період з 28 липня 2014 року

по 26 червня 2016 року; за ставкою 18,0 процентів за період з 27 червня

2016 року по 27 грудня 2017 року; за ставкою 8,0 процентів річних в період

з 28 грудня 2017 року по 28 червня 2018 року; за ставкою 2,0 процента річних з 29 червня 2018 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 липня 2020 року відмовлено у задоволенні заяви АТ «Ощадбанк» про роз`яснення постанови Київського апеляційного суду від 16 березня 2020 року.

Рух справи у суді касаційної інстанції. Узагальнені доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та аргументи інших учасників справи

У травні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

АТ «Ощадбанк», у якій заявник просив скасувати постанову Київського апеляційного суду від 16 березня 2020 року та залишити в силі рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 квітня 2018 року, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Як на підставу касаційного оскарження, заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верхового Суду

від 05 червня 2018 року у справі 338/180/17, постановах Верховного Суду

від 27 серпня 2019 року у справі № 520/9858/18, від 15 листопада 2019 року у справі № 910/101/19 та від 27 листопада 2019 року у справі № 757/37160/17-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скаргаАТ «Ощадбанк», у межах доводів та вимог, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, обґрунтована посиланням на те, що задовольняючи вимогу позивача про зобов`язання банку виконати умови договору банківського вкладу шляхом поновлення нарахування процентів, суд апеляційної інстанції не застосував до спірних правовідносин статтю 59 Закону України «Про банки та банківську діяльність», статтю 1074 ЦК України, пункт 10.9 глави 10 Інструкції про безготівкові рахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління НБУ від 21 січня 2004 року № 22, та дійшов помилкового висновку про те, що обмеження розпорядження грошовими коштами жодним чином не впливає на договірні зобов`язання банку щодо нарахування процентів за договором банківського вкладу та, що строк дії договору, щоразу після його закінчення, пролонгується на той же строк за процентною ставкою, що діє у банку на момент пролонгації, без урахування висновків, викладених Верховним Судом у постановах від 27 серпня 2019 року у справі № 520/9858/18, від 15 листопада 2019 року у справі № 910/101/19, у яких зазначено:

- «арешт коштів - це операція, що полягає в обмеженні прав власника щодо розпорядження своїми грошовими коштами» (пункт 4.33 постанови Верховного Суду від 15 листопада 2019 року у справі № 910/101/19);

- «арешт коштів на рахунку передбачає блокування видаткових операцій за рахунком клієнта, що у свою чергу виключає проведення банком будь-яких видаткових операцій за цим рахунком.

Преамбулою Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню)» доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму» визначено, що видаткова фінансова операція - це фінансова операція, яка призводить до зменшення активів на рахунку клієнта - власника активів.

Таким чином, виходячи із системного аналізу тлумачення цього терміну, блокування видаткових (фінансових) операцій за рахунком клієнта, свідчить про заборону будь-яких видаткових операцій, що фактично виключає можливість банку використовувати ці кошти» (пункти 4.36, 4.37 постанови Верховного Суду

від 15 листопада 2019 року у справі № 910/101/19);

- «співвідношення понять «арешт коштів на рахунках» та «зупинення видаткових операцій на рахунках» мають однакове значення з точки зору їх застосування як примусового заходу. Під час дії документа про арешт коштів банк зупиняє видаткові операції за рахунком клієнта до отримання передбачених законодавством документів про зняття арешту з коштів» (пункт 4.38 постанови Верховного Суду від 15 листопада 2019 року у справі № 910/101/19, постанова Верховного Суду від 27 серпня 2019 року у справі № 520/9858/18);

- «банк не міг користуватися грошовими коштами позивача у розумінні статті 536 Цивільного кодексу України, яка передбачає, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами, оскільки кошти не знаходились у вільному користуванні банком. При цьому, залишення коштів на рахунку, на підставі ухвали слідчого судді про арешт грошових коштів позивача, після закінчення строку дії депозитного договору не свідчить про продовження цього договору, а також використання цих коштів банком і, в такий спосіб, не є підставою для нарахування процентів за вкладом, інфляційних втрат та три проценти річних» (пункти 4.41, 4.45 постанови Верховного Суду від 15 листопада 2019 року у справі № 910/101/19).

Наведені висновки Верховного Суду, на думку заявника, дають підстави для висновку, що при наявності арешту, накладеного на видаткову частину відкритих на ім`я ОСОБА_1 рахунків у АТ «Ощадбанк», банк не міг користуватися грошовими коштами позивача у розумінні статті 536 ЦК України. Сам по собі факт залишення коштів на рахунку на підставі ухвал слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 23 травня 2014 року у справі

№ 757/13052/14-к, від 30 травня 2014 року у справі № 757/13907/14-к,

від 04 серпня 2014 року у справі № 757/20995/14-к, від 24 листопада 2014 року у справі 757/34602/14-к, після закінчення строку дії договору № 239-К

від 26 червня 2013 року не свідчить про автоматичну пролонгацію договору за волевиявленням сторін та використання цих коштів банком, а тому не є підставою для нарахування процентів за вкладом.

Направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд у постанові від 27 листопада 2019 року вказав, що резолютивна частина постанови повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні і такі, що випливають із встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог. Однак, під час нового розгляду справи, апеляційний суд наведених висновків суду касаційної інстанції повною мірою не врахував. Так, у резолютивній частині постанови Київського апеляційного суду від 16 березня 2020 року зобов'язано АТ «Ощадбанк» виконати умови договору № 239/К на вклад «Комбінований», укладений з ОСОБА_1 26 червня 2013 року, шляхом поновлення нарахування процентів за ставкою 19,0 процентів річних у період

з 28 липня 2014 року по 26 червня 2016 року, за ставкою 18,0 процентів річних в період з 27 червня 2016 року по 27 грудня 2017 року, за ставкою 8,0 процентів річних в період з 28 грудня 2017 року по 28 червня 2018 року, за ставкою

2,0 процента річних з 29 червня 2018 року. При цьому, суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не зазначив дату закінчення нарахування відповідачем процентів за ставкою 2,0 процента річних, і не встановив конкретний період нарахування процентів на депозит за ставкою 2,0 процентів річних. Таким чином, не зрозумілим залишається те, як довго АТ «Ощадбанк» зобов'язано нараховувати проценти за ставкою 2,0 проценти річних на депозит, і яким чином відповідач має виконати зазначене рішення суду, з урахуванням пункту 2.8. договору, відповідно до якого сторони погоджуються з тим, що після закінчення строку, вказаного у пункті 1.1. договору, договір автоматично продовжується щоразу на строк, вказаний у пункті 1.1. договору, за ставкою, що діятиме в банку на момент продовження, відповідно до договору, при зміні процентної ставки.

Заявник також зауважив, що постанова апеляційного суду прийнята з порушення норм процесуального права, а саме: частини першої статті 2, частин першої, третьої статті 13, статті 14, частини третьої статті 49, статті 263, частини третьої, шостої статті 367 ЦПК України, та без урахування висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 про те, що «застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам».

ОСОБА_1 у позовній заяві від 20 червня 2017 року заявила лише вимогу про зобов`язання АТ «Ощадбанк» виконати умови договору № 239/К на вклад «Комбінований» на ім`я фізичної особи від 26 червня 2013 року, шляхом поновлення нарахування процентів за ставкою 19,0 процентів річних за період з 26 липня 2014 року по день фактичного поновлення нарахування. Зважаючи на відсутність серед підстав позову оскарження правомірності зміни процентної ставки банком, та зазначення позивачем даних підстав лише на етапі розгляду справи апеляційним судом, суд апеляційної інстанції невірно вирішив справу по суті, оскільки вийшов за межі розгляду справи та заявлених позовних вимог, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення.

Крім того, суд не урахував, що позовну вимогу - зобов'язати АТ «Ощадбанк» виконати умови договору № 239/К на вклад «Комбінований» на ім`я фізичної особи від 26 червня 2013 року, шляхом поновлення нарахування процентів за ставкою 19,0 процентів річних за період з 26 липня 2014 року по день фактичного поновлення нарахування, не можна вважати належним способом захисту прав позивача, оскільки вона суперечить умовам договору та вимогам чинного законодавства України, і є передчасною до зняття арешту з рахунку за договором від 26 червня 2013 року № 239-К.

Ухвалою Верховного Суду від 12 червня 2020 року відкрито касаційне провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України та витребувано матеріали справи.

У вересні 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , та клопотання про закриття касаційного провадження відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України аналогічного змісту.

До відзиву на касаційну скаргу представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 долучив заяву про поновлення пропущеного строку на подання відзиву на касаційну скаргу, мотивовану тим, що ОСОБА_1 не отримувала копію ухвали про відкриття касаційного провадження від 12 червня 2020 року та копію касаційної скарги з додатками, з їх змістом він, як її представник, ознайомився лише 04 вересня 2020 року під час ознайомлення з матеріалами справи, а тому позивач не мала змоги надати відзив у встановлений судом строк, до 15 липня 2020 року.

Наведені відповідачем обставини є поважними причинами несвоєчасного подання відзиву на касаційну скаргу, а тому суд касаційної інстанції вважає можливим продовжити ОСОБА_1 строк для подання відзиву на касаційну скаргу АТ «Ощадбанк», та приєднати його до матеріалів справи.

Клопотання про закриття касаційного провадження представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 мотивував тим, що наведені АТ «Ощадбанк» у касаційній скарзі висновки Верховного Суду щодо застосування норм права стосуються правовідносин, які не є подібними, оскільки:

- висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, стосуються питання юрисдикційності спору (цивільний чи господарський процес), а також питання визнання договору підряду укладеним;

- апеляційний суд виконав вказівки Верховного Суду, викладені у постанові

від 27 листопада 2019 року у даній справі під час її нового апеляційного розгляду;

- викладені Верховним Судом у постанові від 27 серпня 2019 року висновки про те, що поняття «арешт коштів на рахунках» та «зупинення видаткових операцій на рахунках», відповідно до норм Податкового кодексу України мають однакове значення з точки зору їх застосування як примусового заходу, не кореспондуються з предметом спору у зазначеній справі;

- правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 15 листопада

2019 року у справі № 910/101/19, є найбільш наближеними до обставин даної справи, однак не підлягають застосуванню, зважаючи на відмінності положень умов договорів у справі, що переглядається, та у справі № 910/101/19, а саме наявність в укладеному між ОСОБА_1 та АТ «Ощадбанк» договорі умови про автоматичну пролонгацію договору, що дає підстави для висновку, що під час розгляду справи № 910/101/19, суд перевіряв наявність чи відсутність обов`язку банку нараховувати проценти після закінчення дії договору, тоді як під час розгляду справи № 757/37160/17-ц, суд перевіряв дотримання банком умов договору щодо нарахування процентів під час дії договору. Крім того, пунктом 4.5. договору № 239/К, сторони визначили вичерпні обставини невиконання ними своїх обов`язків, зокрема, що сторони звільняються від відповідальності за невиконання умов договору, якщо воно відбулося внаслідок дії обставин непереборної сили, якими є: стихійне лихо, прийняття органами державної влади відповідних актів тощо. Натомість, у справі № 910/101/19, згідно з пунктом 6.11 договору між ТОВ «Маргаз» та АТ «Сбербанк», банк звільняється від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за договором у тому випадку, якщо відповідно із законодавством буде проведено примусове списання (стягнення) коштів з рахунку або накладений арешт на кошти, що розміщені на рахунку, у порядку, передбаченому законодавством

Ухвалою Верховного Суду від 06 грудня 2021 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами попередніх інстанцій установлено, що 26 червня 2013 року між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 укладений договір № 239/К на вклад «Комбінований» на ім`я фізичної особи, за умовами якого вкладник вносить, а банк приймає на вкладний (депозитний) рахунок № НОМЕР_1 кошти у сумі 41 100 840,49 грн строком на 18 місяців (строк повернення 26 грудня

2014 року), а банк щомісячно нараховує проценти на депозит у розмірі

19,0 процентів річних (пункти 1.1. - 1.3. договору).

Пунктом 2.8. сторони погодили, що після закінчення строку, вказаного у пункті 1.1. договору, договір автоматично подовжується щоразу на строк, вказаний у пункті 1.1. договору за ставкою, яка діятиме в банку на момент продовження його дії.

Відповідно до пункту 2.9. договору розмір процентної ставки, зазначеної в пункті 1.2. договору, може бути змінений у разі зміни облікової ставки НБУ та/або зміни ситуації на грошово-кредитному ринку. Про зміну процентної ставки банк повідомляє вкладника шляхом публічного письмового оголошення в установі банку, в якому зазначає розмір нової процентної ставки. Якщо протягом 10 днів з дня повідомлення нового розміру процентної ставки від вкладника не надходить заперечень, сторони вважають, що вкладник дав згоду на зміну процентної ставки. Нова процентна ставка починає діяти з 11-го дня після її оголошення. У разі надходження від вкладника заперечень у письмовій формі протягом 10 днів з дня повідомлення, договір вважається розірваним з 11-го дня після оголошення нової процентної ставки, і кошти з рахунку повертаються вкладнику з процентами, нарахованими згідно з пунктом 1.2. договору. При неотриманні вкладником суми коштів з рахунку з 11-го дня, останні зберігаються банком без нарахування процентів.

Згідно з пунктом 4.1. договору № 239/К договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 23 травня 2014 року, накладено арешт на видаткову частину належних ОСОБА_1 рахунків у ПАТ «Ощадбанк», зокрема і на рахунок № НОМЕР_1 .

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 28 липня 2014 року арешт скасовано.

Відповідно до протоколу засідання комітету з питань управління активами та пасивами АТ «Ощадбанк» від 16 червня 2014 року № 1406-24, вирішено встановити за діючими строковими вкладами, на які накладено арешт, процентну ставку у розмірі 0 процентів річних з повідомленням про це вкладників відповідно до умов укладених з ними депозитних договорів.

Процентна ставка за депозитним договором «Комбінований», який змінений на «Гнучкий» змінювалася: з 27 липня 2016 року на 18 процентів річних, з 27 грудня 2017 року на 8 процентів річних, з 29 червня 2018 року на 2 процента річних.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обґрунтування

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарг та відзиву на неї, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга АТ «Ощадбанк» не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом частини першої статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до стаття 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Вклад (депозит) - це кошти в готівковій або в безготівковій формі, у валюті України або іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення, (частина перша статті 1060 ЦК України).

Якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором (частина четверта статті 1060 ЦК України).

Згідно зі статтею 1061 ЦК України виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Банк має право змінити розмір процентів, які виплачуються на вклади на вимогу, якщо інше не встановлено договором. У разі зменшення банком розміру процентів на вклади на вимогу новий розмір процентів застосовується до вкладів, внесених до повідомлення вкладників про зменшення процентів, зі спливом одного місяця з моменту відповідного повідомлення, якщо інше не встановлено договором. Встановлений договором розмір процентів на строковий вклад або на вклад, внесений на умовах його повернення у разі настання визначених договором обставин, не може бути односторонньо зменшений банком, якщо інше не встановлено законом. Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів на строковий вклад в односторонньому порядку є нікчемною. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав

Скасовуючи рішення місцевого суду та частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , апеляційний суд виходив з того, що банк незаконно змінив процентну ставку за вкладом в односторонньому порядку, оскільки така підстава для зміни як накладення арешту на вклад не передбачена умовами укладеного між сторонами договору. Відповідач не був позбавлений можливості ініціювати зміни до умов договору у порядку, передбаченому цивільним законодавством та умовами договору, якщо вважав, що для цього виникли відповідні підстави. Пунктом 2.10. договору від 26 липня 2013 року № 239/К на вклад «Комбінований» сторони погодили лише дві підстави для зміни розміру процентної ставки: зміна облікової ставки Національного банку України та/або зміна ситуації на валютно-кредитному ринку. Оскільки зміна процентної ставки за договором відбулася з підстав не передбачених договором, то нарахування банком 0 процентів річних є порушенням договірних зобов`язань, а тому позивач має право на примусове зобов`язання виконання банком умов договору банківського вкладу, шляхом поновлення нарахування процентів. Умовами договору передбачено, що після його закінчення, він пролонгується на такий же строк за процентною ставкою, що діє у банку на момент пролонгації, а тому відповідач зобов`язаний здійснювати нарахування процентів за ставкою

19,0 процентів, яка діяла у період з 28 липня 2014 року по 26 червня 2016 року; за ставкою 18,0 процентів річних, у період з 27 червня 2016 року по 27 грудня

2017 року; за ставкою 8 процентів річних, у період з 28 грудня 2017 року

по 28 червня 2018 року; за ставкою 2,0 проценти річних з 29 червня 2018 року.

Такий висновок апеляційного суду відповідає правовим висновкам, викладеним Верховним Судом у постанові від 22 травня 2019 року у справі № 757/37156/17, у подібних правовідносинах між тими ж сторонами з тим самим предметом спору.

Перевіряючи наведені АТ «Ощадбанк» у касаційній скарзі доводи про застосування апеляційним судом норми права без урахування висновків щодо її застосування у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верхового Суду від 05 червня 2018 року у справі 338/180/17, постановах Верховного Суду від 27 серпня 2019 року у справі № 520/9858/18,

від 15 листопада 2019 року у справі № 910/101/19 та від 27 листопада 2019 року у справі № 757/37160/17-ц, що слугували підставою для відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, Верховний Суд виходить з їх необґрунтованості.

Так, постанови Верховного Суду від 27 серпня 2019 року у справі № 520/9858/18 та від 05 червня 2018 року у справі 338/180/17, на які заявник посилається, як на приклад неоднакового застосування норми права у подібних правовідносинах, ухвалені Верховним Судом у справах з іншим предметом спору (про підтвердження обґрунтованості умовного адміністративного арешту майна, зупинення видаткових операцій та про стягнення безпідставно одержаних коштів/про визнання договору укладеним та стягнення заборгованості за договором підряду), а тому висновки, викладені у цих постановах не можуть свідчити про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права.

Неспроможними і аргументи заявника про те, що суд апеляційної інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки ОСОБА_1 , згідно з вимогами, викладеними нею у позовній заяві від 20 червня 2017 року, не оскаржувала правомірність зміни банком процентної ставки, а просила виключно про зобов`язання АТ «Ощадбанк» виконати умови договору № 239/К на вклад «Комбінований» від 26 червня 2013 року, шляхом поновлення нарахування процентів за ставкою 19,0 процентів річних за період з 26 липня 2014 року по день фактичного поновлення нарахування. Апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні не визнавав неправомірними дії АТ «Ощадбанк» щодо зміни процентної ставки, а лише розглянув питання припинення нарахування банком процентів за депозитним договором, та зобов`язав відповідача поновити такі нарахування за певний період, що і було предметом позову ОСОБА_1 .

Посилання АТ «Ощадбанк» на те, що апеляційний суд під час нового апеляційного розгляду справи не взяв до уваги вказівок, що містяться у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року, та не зазначив дату закінчення нарахування банком процентів за ставкою 2,0 процентів річних, тобто не встановив конкретний період нарахування процентів на депозит за ставкою 2,0 процентів річних є безпідставними, оскільки кінцевий строк такого нарахування обмежується строком дії договору банківського вкладу, а у спірних правовідносинах - строком, на який строк дії зазначеного договору було продовжено.

Доводи касаційної скарги АТ «Ощадбанк» про застосування апеляційним судом норм права без урахування висновку щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 15 листопада 2019 року у справі № 910/101/19, не спростовують правильність висновків апеляційного суду, з огляду на таке .

Розглядаючи спір між ТОВ «Маргаз» та АТ «Сбербанк» про стягнення процентів за договором вкладу, а також трьох процентів річних та інфляційних втрат, передбачених статтею 625 ЦК України, Верховний Суд у постанові

від 15 листопада 2019 року у справі № 910/101/19 дійшов висновку про те, що «банк не міг користуватися грошовими коштами позивача у розумінні статті 536 Цивільного кодексу України, яка передбачає, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами, оскільки кошти не знаходились у вільному користуванні банком. При цьому, залишення коштів на рахунку, на підставі ухвали слідчого судді про арешт грошових коштів позивача, після закінчення строку дії депозитного договору не свідчить про продовження цього договору, а також використання цих коштів банком і, в такий спосіб, не є підставою для нарахування процентів за вкладом, інфляційних втрат та три проценти річних», а тому вважав наявними підстави для звільнення банку від цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне повернення коштів з депозитного рахунку після закінчення строку дії договору вкладу.

Аналіз фактичних обставин справи № 910/101/19 дає підстави для висновку, що Верховний Суд у постанові від 15 листопада 2019 року під час її розгляду перевіряв наявність чи відсутність зобов`язань банку нараховувати проценти після закінчення дії договору. Крім того, у справі № 910/101/19, Верховний Суд виходив з того, що сторони пунктом 6.11 підрозділу 6 «Відповідальність сторін» погодили, що банк звільняється від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за договором у тому випадку, якщо відповідно до законодавства буде проведено примусове списання (стягнення) коштів з рахунку або накладений арешт на кошти, що розміщені на рахунку, в порядку, передбаченому законодавством.

Натомість, у справі, що переглядається, пунктом 4.5. договору № 239/К на вклад «Комбінований» від 26 червня 2013 року, сторони визначили вичерпні обставини невиконання ними своїх обов`язків, зокрема, що сторони звільняються від відповідальності за невиконання умов договору, якщо воно відбулося внаслідок дії обставин непереборної сили, якими є: стихійне лихо, прийняття органами державної влади відповідних актів тощо. Крім того, у справі № 757/37150/17-ц позивач посилалася на невиконання банком умов депозитного договору щодо нарахування процентів під час дії договору.

Таким чином, Верховний Суд приходить до висновку, що хоча правовідносини у справах № 910/101/19 та № 757/37160/17-ц і є подібними, однак фактичні обставини у них є абсолютно відмінними, а отже безпідставними є аргументи заявника про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, зокрема не урахування ним висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду від 15 листопада

2019 року у справі № 910/101/19.

Щодо клопотання представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 про закриття касаційного провадження

Представник ОСОБА_3 заявив клопотання про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою АТ «Ощадбанк» на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України.

Суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними (пункт 5 частини першої статті 396 ЦПК України).

Ураховуючи, що касаційна скарга АТ «Ощадбанк» містить підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, колегія суддів вважає, що наведеним заявником у касаційній скарзі відповідним правовим висновкам Верховного Суду, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, необхідно дати правову оцінку під час касаційного перегляду справи, а тому Верховний Суд не вбачає підстав для задоволення клопотання представника ОСОБА_3 про закриття касаційного провадження.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Аналізуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відсутність підстав для задоволеннякасаційної скаргиАТ «Ощадбанк».

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу АТ «Ощадбанк» залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Щодо поновлення виконання судового рішення

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ураховуючи, що ухвалою Верховного Суду від 12 червня 2020 року зупинено виконання постанови Київського апеляційного суду від 16 березня 2020 року до закінчення касаційного перегляду справи, виконання постанови апеляційного суду підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 410, 415, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» відмовити.

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 16 березня 2020 року залишити без змін.

Поновити виконання постанови Київського апеляційного суду від 16 березня 2020 року.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: Г. І. Усик

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

О. М. Осіян