Провадження № 2/161/266/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2021 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Олексюка А.В.,

при секретарі Самсонюк Ю.Л.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьк цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування удаваним правочином та застосування до удаваного правочину правил договору купівлі-продажу, визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на квартиру, -

ВСТАНОВИВ:

09.09.2020 позивач звернулась в суд до відповідачів з вищевказаним позовом.

Відповідно до змісту позовної заяви, зазначає, що 15.11.2013 між нею та та ОСОБА_2 укладено шлюб, який в подальшому було розірвано рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23.10.2019 у справі №161/14624/19.

За час шлюбу 22.04.2016 подружжям було придбано житло (8/100 частки житлового будинку) за адресою: АДРЕСА_1 , що на даний час становить окрему квартиру під АДРЕСА_2 .

Вказане нерухоме майно було придбане сторонами в ОСОБА_3 за 18 000 дол. США, частину з чого було позичено у батька та тітки ОСОБА_2 , по 4 000 дол. США та 2 000 дол. США відповідно. Позивача вказує, що основну суму за дану нерухомість сплатила вона.

Переконує, що після придбання житла, чоловік сказав їй віддати гроші тітці самостійно, оскільки це була її ідея придбати нерухомість. Вказує, що кошти у сумі 2 000 дол. США передала чоловікові, а він, у свою чергу, передав їх тітці, іншу частину позичених коштів позивач не повертала, оскільки на той момент чоловік нібито вигнав її з дому.

В той же так, у зв`язку із тим, що необхідні для договору купівлі-продажу документи на нерухомість були відсутні, продаж оформлено договором дарування, у зв`язку із чим вважає даний договір удаваним та таким, який приховує договір купівлі-продажу.

Вказує, що підтвердженням удаваності такого правочину є також те, що нею особисто через веб-сайт «ОLX» було виявлено оголошення про продаж частини будинку, ОСОБА_3 не приходиться ОСОБА_2 родичем, вони ніколи не підтримували дружніх відносин, познайомились тільки під час вирішення питання про купівлю-продаж житла.

Додала, що у ОСОБА_3 іншого нерухомого майна не було, у його двох повнолітніх доньок також особистого житла не було, однак останній фактично подарував таке майно раніше невідомій йому особі. Такі обставини, на думку позивача, не можуть свідчити про бажання, мету та наявність підстав у ОСОБА_3 здійснювати дарування будинку. Натомість стверджує, що між відповідачами укладено відплатний правочин.

Тому просила визнати договір дарування від 22.04.2016, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , удаваним та застосувати до договору дарування від 22.04.2016 норми, що регулюють договір купівлі-продажу, а також визнати квартиру АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю та визнати за ОСОБА_5 право власності на Ѕ частку вказаної квартири.

14.09.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та призначено провадження у справі.

18.11.2020 до суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_2 на позовну заяву, відповідно до змісту якої останній не погодився з доводами позивача у повному обсязі. Наголосив, що він безоплатно набув у дар частину житлового будинку від відповідача ОСОБА_3 про що було укладено відповідний нотаріально посвідчений договір дарування. У даному договорі, зокрема, відповідачами також засвідчено, що цей договір дарування не є удаваним, не приховує іншу угоду і відповідає дійсним намірам сторін встановити для себе юридичні наслідки, відповідні до дарування.

Також вказує, що позивачем не наведено достатнього обґрунтування заявлених нею позовних вимог. Додатково зазначив, що ОСОБА_3 він знає задовго до укладення оспорюваного договору, у вказаному житлі ніхто не проживав протягом тривалого часу, діти відповідача ОСОБА_3 також не хотіли там проживати через неприязні стосунки із сусідами ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , усі належні та необхідні документи для укладення будь-якого договору з відчуження вищевказаного майна були наявні у достатній кількості, у зв`язку із чим просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Разом із відзивом на позовну заяву до суду надійшла заява відповідача про застосування строків позовної давності, яку обґрунтовано тим, що спірний договір дарування було укладено 22.04.2016, про що було відомо позивачу, у зв`язку із чим строк звернення до суду із вказаним позовом завершився 22.04.2019.

В судовому засіданні 16.09.2021 допитано свідка ОСОБА_8 , яка є матір`ю позивача ОСОБА_5 , пояснила, що під час одруження подружжя жило на квартирі за адресою: АДРЕСА_4 . Потім вони вирішили купити будинок (одну частину з трьох), що й зробили, заплативши 18 000 дол. США продавцю. Гроші позивач та відповідач ОСОБА_2 збирали. Вирішили оформити дарчу, оскільки буди відсутні якісь документи. Дружина ОСОБА_3 знайшла знайомого нотаріуса для оформлення договору дарування частини будинку. При купівлі частини будинку присутня свідок не була, але коли прийшла у день укладення договору глядіти дитину бачила готівкові кошти - долари США. Вказує, що відповідачу ОСОБА_3 та його дружині терміново необхідні були кошти, оскільки дочка подружжя купувала квартиру у Києві, що їй особисто повідомила ОСОБА_9 .

Свідок ОСОБА_10 , яка приходиться троюрідною сестрою позивача, під час допиту в судовому засіданні, що в квітні 2016 року подружжя ОСОБА_11 придбавали частину будинку. Позивач телефонувала до свідка з проханням позичити їй кошти у сумі 4 000 доларів США, на що ОСОБА_10 їй відмовила, оскільки сама нещодавно придбавала будинок. Про те що сторони позичали кошти у тітки відповідача та його товариша їй відомо. Неодноразово відвідувала позивача у новому помешканні. Бачила що кошти, які надавались в майбутньому відповідачу ОСОБА_3 були у купюрах по 100 дол. США., кількість коштів не знає, але вказує, що їх було багато. Факту передачі коштів не бачила.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 , яка приходиться відповідачу ОСОБА_3 дружиною, пояснила, що частина будинку, яка в подальшому була подарована, належала її чоловіку. Однак у зв`язку із тим, що відносини із родичами, що живуть по сусідству, у них не склалися, діти також не змогли жити там, чоловік свідка вирішив подарувати відповідачу ОСОБА_2 . Окрім того, з ОСОБА_12 подружжя було знайоме давно, часто звертались до нього за допомогою, чоловіки підтримували дружні стосунки. Діти подружжя ОСОБА_13 вже дорослі, одна з них проживає в Києві, має власну квартиру, інша також забезпечена житлом. Продати спірну частину будинку продати не намагались, у вказаному житлі не проживали. 22.04.2016 в приватного нотаріуса було укладено договір дарування, при укладенні договору були присутні ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , вона та ОСОБА_5 з двоюрідною сестрою відповідача, які чекали в коридорі приміщення контори нотаріуса. Кошти ОСОБА_3 не отримував після укладення договору. Після укладення договору вищевказані особи поїхали на спірну квартиру де відсвяткували факт дарування. Вказує, що також запропонувала віддати ОСОБА_2 ліжко для дітей, оскільки воно їм було вже не потрібне, яке він в подальшому і забрав. ОСОБА_7 була присутня при укладенні договору дарування, приносила оригінал документу, якого бракувало, їй було відомо, що укладається саме договір дарування. Повідомила також, що позивач та її матір приходили до них додому просити, щоб вони свідчили про те, що ними було продано частину будинку, на що останні відмовились.

В судовому засіданні 12.11.2021 допитано свідка ОСОБА_14 , яка працює приватний нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області та безпосередньо посвідчувала спірний договір від 22.04.2016. Вказує, що особи, які були учасниками укладення договору підписували його особисто у її присутності після встановлення особи такого учасника. Вказала, що перед укладенням договору нотаріус завжди надає сторонам прочитати проект договору і запитує чи не змінився намір його укласти, також завжди запитує чи є намір укласти саме договір дарування, а не договір купівлі-продажу, наголошувала на тому що це безоплатна передача майна іншій особі. Коштів при укладенні такого договору ніхто не передає. Від сторін будь-яких зауважень щодо оплатності/безоплатності передачі майна не надходило. Позивача ОСОБА_5 вона особисто не знає. Пояснила також, що при укладенні договору купівлі-продажу та договору дарування витрати сторін однакові, документи для укладення таких договорів також необхідні в однаковій кількості. Також додала, що частою практикою є дарування нерухомості, особливо невеликої, особам без кровного споріднення.

Свідок ОСОБА_15 , яка є тіткою ОСОБА_2 , повідомила, що зі сторонами будь-якого договору позики грошових коштів не укладала. Навіть якби відповідач просив би кошти у неї, то надати їх вона б йому не змогла, оскільки самостійно виховує дитину та отримує незначні кошти в якості заробітної плати. Про укладення спірного договору дарування їй не відомо, в процес укладення договору її не вводили. На час укладення договору працювала разом із племінником на одному підприємстві, однак не мала можливості з ним тісно спілкуватись, оскільки її робота була зосереджена в офісі, а він працював водієм. Вказує, що відповідач не позичав у батька жодних коштів.

Допитана в судовому засіданні 01.12.2021 свідок ОСОБА_16 , яка є дочкою ОСОБА_3 , повідомила, що частина будинку, яка була подарована її батьком ОСОБА_2 знаходиться по АДРЕСА_1 . На сусідніх земельних ділянках знаходяться будинки рідної сестри батька ОСОБА_7 , а з іншої двоюрідна сестра ОСОБА_17 . З дитинства пам`ятає, що там не можливо було знаходитись, оскільки сестри були у постійному конфлікті з батьками. Будинок подарували через те, що переїзд її з дітьми, онуками дарувальника, за вказаною адресою був не можливий саме через конфлікти з родичами. Конфлікт з тіткою владнати намагань, однак безуспішно. Вказала, що має житло, так само як її сестра, яка проживає у власній квартирі в м.Києві. ОСОБА_12 знає довгий період часу, так як і батьки. Наразі проживає з батьками у квартирі на проспекті Соборності. Такого дарунку, як частина житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , не бажає. Пригадала, що позивач приходила до матері свідка ОСОБА_9 та просила сказати на суді, що спірну частину будинку ОСОБА_3 саме подав, а не подарував її чоловіку ОСОБА_2 . Зазначила, що дану розмову чула особисто будучи на кухні.

Відповідач ОСОБА_3 пояснив, що познайомився з відповідачем задовго до укладення договору дарування, коли таке знайомство відбулось не пригадує, однак вказав, що спілкування почалось з приводу ветеринарних послуг, суто по роботі ОСОБА_2 . Вказує, що ОСОБА_12 розповідав йому що проживає на орендованій квартирі, мав конфлікт з власницею житла, також неодноразово допомагав йому відвозити деякі речі на дачу. Враховуючи, що у його сім`ї існував конфлікт з сусідами (родичами) і проживати вони за адресою: АДРЕСА_1 , а ні він, а ні його діти не мали змоги проживати, вирішив подарувати таке нерухоме майно відповідачу ОСОБА_2 . З 1991 року проживає у квартирі на пр.-т. Соборності з дружиною. Як користуватись сайтом OLX не знає, ніколи ним не користувався.

Позивач ОСОБА_5 підтримала заявлені позовні вимоги, просила задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_1 додав, що сторона позивача вважає, що ними було доведено, що даний договір дарування був удаваний, свідки не спростували даний факт, будь-яких інших доказів стороною відповідача надано не було.

Представник відповідача ОСОБА_4 заперечив позовні вимоги у повному обсязі, переконаний, що наявними матеріалами справи не доводяться позовні вимоги, а навпаки спростовуються. Окрім того вказав, що свідки в судових засіданнях чітко пояснили, що договір купівлі-продажу не укладався, натомість було укладено саме договір дарування, що всі розуміли наслідки такого договору, спростовано також, що позичались грошові кошти, що відповідачем ОСОБА_3 отримано кошти внаслідок укладення такого договору. Позивач знала про те, що даний договір дарування протягом усього часу з моменту такого укладення, тому просить застосувати строк позовної давності у разі, якщо судом буде встановлено, що правочин є удаваним.

Заслухавши пояснення учасників справи та свідків, дослідивши наявні матеріали справи та оцінивши докази, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (дошлюбне прізвище ОСОБА_18 ) перебували у шлюбі, зареєстрованому Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції Волинської області (актовий запис №1712) у період з 15.11.2013 по 23.10.2019, що стверджується копією рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23.10.2019 у справі №161/14624/19 (провадження №2/161/3529/19) (а.с.7-8).

У вищевказаний період, 22.04.2016 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір дарування частки житлового будинку, відповідно до п.п. 1, 2, 4 якого, ОСОБА_3 передано ОСОБА_2 в дар 8/100 часток житлового будинку за АДРЕСА_5 , ринковою вартістю 40 747,28 грн., що підтверджується копією договору, наявною в матеріалах справи (а.с. 9-10).

Згідно п.9.3 Договору сторони домовились, що під передачею 8/100 частки житлового будинку за цим договором слід вважати символічну (безоплатну) передачу частки житлового будинку. Обдаровувавний вважається таким що прийняв дарунок в момент підписання сторонами цього договору дарування та посвідчення його нотаріусом.

Окрім того, згідно п.14 Договору сторони засвідчили, що ними надані всі необхідні відомості та документи для укладення даного договору, що немає неправдивих або недоданих відомостей та підроблених документів, що цей договір дарування не є удаваним, не приховує іншу угоду і відповідає дійсним намірам сторін встановити для себе юридичні наслідки, відповідно до дарування.

Договір посвідчено приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Базалицькою О.Р. 22.04.2016 та зареєстровано в реєстрі за №847 (а.с.10).

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

За удаваним правочином (ст. 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Удавані правочини вчиняються з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді мали на увазі (ч. 1 ст. 235 ЦК України). Отже, в даному випадку завжди має місце укладення двох правочинів: 1) реального правочину, вчиненого з метою створити певні юридичні наслідки; 2) правочину, вчиненого для приховання реального правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має право визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

На відміну від фіктивного, удаваний правочин, тобто правочин, який вчинений, щоб приховати інший, має на меті виникнення правових наслідків, але не тих, які афішуються фактом його вчинення. Фактично сторони прагнуть до вчинення іншого правочину. Дефектність прикриваючого правочину очевидна. Тобто, удаваний правочин вчиняється для прикриття іншого правочину, внаслідок чого наявні два правочини - той, що прикривається, тобто прихований, і удаваний - такий, що прикриває перший правочин.

Проте встановити таку наявність так само непросто, як і в разі фіктивного правочину - воля сторін цього правочину також інша, ніж та, що сприймається як наслідок зовнішніх дій. Тобто очевидно, що воля і волевиявлення в цьому випадку різняться, і причиною цьому є приховування дійсної мети правочину. Мета удаваного правочину полягає не тільки в тому, щоб приховати дійсну волю сторін, а й спричинити інші наслідки, які випливають із правочину, що прикривається. Саме в цьому і полягає дійсна воля сторін удаваного правочину. Для кваліфікації удаваного правочину важливо, щоб частина умов удаваного і прихованого правочину збігалася.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України, головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Із договору дарування частини спірного будинку від 22.04.2016, укладеного між відповідачами вбачається, що він підписаний власноруч дарувальником та обдарованою особою, посвідчений приватним нотаріусом Базалицькою О.Р.

У вказаному договорі сторонами застережено про те, що ними надані всі необхідні відомості та документи для укладення даного договору, що немає неправдивих або недоданих відомостей та підроблених документів, що цей договір дарування не є удаваним, не приховує іншу угоду і відповідає дійсним намірам сторін встановити для себе юридичні наслідки, відповідно до дарування.

Свідки ОСОБА_19 , ОСОБА_9 , ОСОБА_16 , ОСОБА_15 підтвердили факт існування наміру дарувальника у безоплатний спосіб відчужити на користь ОСОБА_2 частини житлового будинку, а ОСОБА_2 прийняти таке майно у дар.

Окрім того посилання позивача на те, що вона самостійно відшукала на веб-сайті «OLX» оголошення відповідача ОСОБА_3 про продаж спірної нерухомості не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду у зв`язку із відсутністю будь-яких належних та допустимих доказів.

Слід також звернути увагу, що допитані в судовому засіданні як свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_10 підтвердили той факт, що за набуття у власність частини будинку були передані грошові кошти у сумі 18 000 дол. США, адже вони бачити такі кошти вдома у позивача та відповідача ОСОБА_2 та знали що вони мали намір набути власне житло у власність.

Однак, суд не приймає до уваги її свідчення, оскільки ціна та інші істотні умови угоди, укладеної в простій письмовій чи нотаріальній формі, не можуть бути встановленими на підставі показань свідків.

Покази свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_10 судом також не можуть братися до уваги у зв`язку із наявністю сумніву у їх неупередженості, а також у зв`язку із тим, що вони не були присутні під час укладення договору дарування, не бачили моменту ймовірної передачі коштів, що дає підстави вважати висновки таких свідків про оплатність укладеного між відповідачами договору оціночними судженнями.

Суд також зауважує, що твердження позивача ОСОБА_5 щодо наявності у відповідача ОСОБА_3 двох повнолітніх дочок, які на момент укладення договору дарування не мали власного житла, що на її переконання може свідчити про відсутність волі ОСОБА_3 укладати безоплатний правочин з відчуження належної йому на праві власності нерухомості, судом оцінюється критично, оскільки на підтвердження своїх обґрунтувань в цій частині позивачем не наданого жодних належних та допустимих доказів.

Натомість показами свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_9 а також копіями відповіді Луцького РУП ГУНП у Волинській області на адвокатський запит №114-АЗ від 20.07.2020 з додатками (а.с.40-48) повністю спростовано вищевказані доводи позивача, оскільки з таких доказів судом достовірно встановлено, що між відповідачем ОСОБА_3 , його сім`єю, та сусідами за місцезнаходженням спірного нерухомого майна існує стійкий триваючий конфлікт, який унеможливлював проживання усіх члені його сім`ї у такому житлі.

Також судом встановлено в ході судового розгляду враховано та, що позивач ОСОБА_5 була присутньою у день та місці укладення договору дарування між відповідачами, жодних претензій щодо способу набуття її чоловіком такого майна у власність, порядку та форми укладення договору не висловлювала, що не заперечується як самою ОСОБА_5 , так і підтверджується показами усіх свідків, допитаних в ході судового розгляду.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позивачем не доведено факту укладення удаваного правочину між відповідачами, спрямованості волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутності у відповідачів іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин, а також факту настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

З огляду на вищенаведене, суд вбачає підстави для відмови в задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю.

Щодо клопотання відповідача ОСОБА_2 щодо відмови в задоволенні позову у зв`язку із застосування строків позовної давності суд зазначає наступне.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Схожі висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51)).

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення" судам роз`яснено, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено у зв`язку з його безпідставністю та недоведеністю, суд не вбачає підстав для застосування до спірних правовідносин строку позовної давності.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 137, 141, 259-261, 270, 353-355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування удаваним правочином та застосування до удаваного правочину правил договору купівлі-продажу, визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на квартиру - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду через Луцький міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 13.12.2021.

Суддя Луцького міськрайонного суду А.В. Олексюк