Ухвала

Іменем України

22 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 463/6420/14-ц

провадження № 61-20537ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», яка підписана представником Наконечною Альоною Вікторівною, на постанову Львівського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року у складі колегії суддів: Шандри М. М., Левика Я. А., Савуляка Р. В., у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, виселення,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, виселення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 18 січня 2006 між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № LVH9GA00000034, згідно з умовами якого останній отримав кредит в розмірі 10 000 дол. США із сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 11,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 18 січня 2010 року.

Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 18 січня 2006 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки № LVH9GA00000034, згідно з яким відповідач надав в іпотеку нерухоме майно - квартиру кв. АДРЕСА_1 . Відповідачі свої зобов`язання перед банком не виконали, тому АТ КБ «ПриватБанк» звернувся із цим позовом.

Банк, з урахуванням уточнення позовних вимог, просив:

в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № LVH9GA00000034 від 18 січня 2006 року звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , шляхом її продажу;

виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають з цієї квартири.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 05 жовтня 2015 року у складі судді: Шеремети Г. І., позовні вимоги банку задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № LVH9GA00000034 від 18 січня 2006 року в розмірі 14 965,81 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 228 378,26 грн укладеним між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 18 січня 2006 року - квартиру АДРЕСА_1 , шляхом її продажу в порядку визначеним законом.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що банком належно виконано зобов`язання та видано відповідачу грошові кошти, обумовлені договором. Відповідачі не виконали взяті на себе зобов`язання з повернення позики, 16 квітня 2014 року ними отримано повідомлення про необхідність повернення коштів у тридцяти денний строк і попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки, проте воно залишилось проігнорованим. Оскільки позивач вправі задовольнити власну вимогу шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб набуття права власності на предмет іпотеки, що передбачено договором та не заборонено законом, враховуючи те, що станом на дату ухвалення рішення заборгованість за договором позики не погашена, суд першої інстанції зробив висновок, що позов в частині звернення стягнення на предмет іпотеки є обґрунтованим та підлягає до задоволення.

За змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК УРСР). Банком не надано доказів надання іншого постійного житла ОСОБА_2 , а тому, з урахуванням статті 47 Конституції України, така вимога є безпідставною та задоволенню не підлягає.

У листопаді 2020 року ОСОБА_3 , як особа, яка не брала участі у справі, оскаржила в апеляційному порядку рішення Личаківського районного суду м. Львова від 05 жовтня 2015 року.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року в складі колегії суддів: Шандри М. М., Левика Я. А., Савуляка Р. В., залучено до участі у справі ОСОБА_3 , як правонаступника ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згідно спадкової справи № 379/2020 спадкоємцем ОСОБА_2 є ОСОБА_3 . Оскільки відносини у справі допускають правонаступництво, а спадщину після смерті ОСОБА_2 прийняла ОСОБА_3 , то її на підставі статті 55 ЦПК України слід залучити до участі у справі як правонаступника ОСОБА_2 .

Постановою Львівського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 05 жовтня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення.

У задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, виселення відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що предметом спору є звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_2 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № LVH9GA00000034 від 18 січня 2006 в розмірі 14 965,81 доларів США. Зазначена квартира належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 14 лютого 1995 року, та була передана ними в іпотеку за договором іпотеки від 18 січня 2006, який укладено між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , актовий запис від 13 лютого 2014 року (матеріали спадкової справи № 42/2014, яка заведена у Винниківській державній нотаріальній конторі). Згідно матеріалів спадкової справи № 42/2014, ОСОБА_3 28 березня 2014 року (у межах визначеного законом строку для прийняття спадщини) подала до Винниківської державної нотаріальної контори Львівської області заяву про прийняття спадщини після смерті матері - ОСОБА_4 . Відповідач ОСОБА_2 (чоловік померлої) та ОСОБА_5 (дочка померлої) відмовились від прийняття спадщини на Ѕ частки квартири АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_3 (дочка померлої). Таким чином, Ѕ частина квартири АДРЕСА_2 , на яку звернуто стягнення оскаржуваним рішення суду, на час вирішення спору належала ОСОБА_3 .

Апеляційний суд вказав, що відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. Отже, необхідною умовою для набуття особою, яка не брала участі у справі, права апеляційного оскарження судового рішення є вирішення цим судовим актом питання щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків цієї особи. Таким чином посилання ОСОБА_3 на те, що оскаржуваним рішення вирішено питання про її права та обов`язки є обґрунтованими, оскільки оскаржуваним рішенням звернуто стягнення на квартиру, Ѕ частка якої належала ОСОБА_3 , яка не була залучена до розгляду справи. Відповідно до частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

15 грудня 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» засобами поштового зв`язку подало до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником Наконечною А. В., на постанову Львівського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року, в якій посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржену постанову та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 05 жовтня 2015 року частково задоволено позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. На це рішення ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій зазначала, що суд вирішив вимоги стосовно ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 без залучення ОСОБА_3 , як спадкоємця до участі у розгляді справи. ОСОБА_4 померла до відкриття провадження у справі, вимоги стосовно ОСОБА_4 не вирішувались судом. Позовні вимоги розглядалися судом стосовно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ОСОБА_4 була не позичальником за кредитним договором, укладеним із банком, а іпотекодавцем за договором іпотеки на забезпечення основного зобов`язання. Підставою заявлення позовних вимог було порушення прав кредитора зі сторони позичальника, а не зі сторони іпотекодавця, тому залучення до участі в розгляді справи спадкоємця іпотекодавця не відповідало б вимогам закону.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Апеляційний суд встановив, що предметом спору є звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_2 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № LVH9GA00000034 від 18 січня 2006 в розмірі 14 965,81 доларів США.

Зазначена квартира належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 14 лютого 1995 року, та була передана ними в іпотеку за договором іпотеки від 18 січня 2006, який укладено між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , актовий запис від 13 лютого 2014 року (матеріали спадкової справи № 42/2014, яка заведена у Винниківській державній нотаріальній конторі).

Згідно матеріалів спадкової справи № 42/2014, ОСОБА_3 28 березня 2014 року (у межах визначеного законом строку для прийняття спадщини) подала до Виниківської державної нотаріальної контори Львівської області заяву про прийняття спадщини після смерті матері - ОСОБА_4 .

Відповідач ОСОБА_2 (чоловік померлої) та ОСОБА_5 (дочка померлої) відмовились від прийняття спадщини на Ѕ частки квартири АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_3 (дочка померлої).

Таким чином, Ѕ частина квартири АДРЕСА_2 , на яку звернуто стягнення оскаржуваним рішення суду, на час вирішення спору належала ОСОБА_3 .

При зверненні до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_3 посилалася на те, що судом першої інстанції прийнято позовну заяву до ОСОБА_4 , яка померла на час прийняття позовної заяви 12 грудня 2014 року. Спадкоємцем ОСОБА_4 є ОСОБА_3 .

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково (частина перша статті 352 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2019 року в справі № 412/1277/2012 (провадження № 61-3704св19) зроблено висновок, що «у разі подання апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12 березня 2020 року у справі №160/4130/19 (адміністративне провадження №К/9901/36116/19) вказано, що: «судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/18705/17 вказано, що: «відповідно до частини першої статті 254 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Отже, вказана стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, причому такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним».

Суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося (пункт 3 частини першої статті 362 ЦПК України).

Тобто, в разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі, і встановлення апеляційним судом, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті

Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_3 є спадкоємцем ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , і рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 05 жовтня 2015 року вирішено питання про права та обов`язки ОСОБА_3 .

За таких обставин, суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про відмову в задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що правильне застосовування апеляційним судом норм права є очевидним, а касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», яка підписана представником Наконечною Альоною Вікторівною, на постанову Львівського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, виселення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков