У Х В А Л А

17 грудня 2021 року м. Київ

Справа № 752/22376/19

Провадження: № 22-ц/824/15575/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О., суддів Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

розглянувши апеляційну скаргу адвоката Афоніної Ольги Володимирівни в інтересах ОСОБА_1

на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25 червня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Хоменко В.С.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,

в с т а н о в и в :

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 25 червня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи від дня пред`явлення до суду позовної заяви, тобто з 29.10.2019 року, і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в сумі 768,40 грн.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Афоніна О.В. в інтересах ОСОБА_1 06 жовтня 2021 року направила апеляційну скаргу засобами поштового зв`язку.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року апеляційну скаргу адвоката Афоніної О.В. в інтересах ОСОБА_1 залишено без руху з наданням строку для подання до суду заяви із зазначенням підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення, який не може перевищувати п`яти днів з дня отримання скаржником копії даної ухвали.

На виконання вищевказаної ухвали суду, 28 жовтня 2021 року адвокат Афоніна О.В. в інтересах ОСОБА_1 направила до суду заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25 червня року, яке обґрунтоване тим, що рішення суду від 25 червня 2020 року було ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження за відсутності учасників справи, а його копія ні на адресу відповідача, ні на адресу його представника не надходила. Копію оскаржуваного рішення суду ОСОБА_1 отримав 08 вересня 2021 року після подання до суду відповідної заяви про отримання копії судового рішення.

Вирішуючи питання щодо відкриття апеляційного провадження, суд виходить з наступного.

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України» суд зазначив, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення.

У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенціїи вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Аналогічний за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18).

Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений у разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Отже, вказаною нормою процесуального права чітко передбачено, що питання поважності пропуску строку на апеляційне оскарження досліджується у всіх наведених випадках, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Відповідно до частини другої статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Аналіз вказаної правової норми дає підстави для висновку, що сплив річного строку з дня складання повного тексту судового рішення є підставою для відмови у відкритті провадження незалежно від причин пропуску строку на апеляційне оскарження, тобто законодавець імперативно встановив процесуальні обмеження для оскарження судового рішення зі спливом річного строку.

Виключенням з цього правила є подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученої до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, та пропуск строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Отже, сплив річного строку з дня складання повного тексту судового рішення є підставою для відмови у відкритті провадження незалежно від причин пропуску строку на апеляційне оскарження.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 15 січня 2021 рокуу справі № 757/48038/17, від 29 вересня 2021 року у справі№ 757/15451/19, від 30 листопада 2021 року у справі № 654/2463/17.

Матеріали справи свідчать, що провадження у справі було відкрито судом першої інстанції 06 грудня 2019 року в порядку спрощеного позовного провадження, розгляд справи призначено на 21 лютого 2021 року. (а.с. 14,15).

ОСОБА_1 про розгляд справи Голосіївським районним судом м. Києва був повідомлений належним чином, ухвалу про відкриття провадження у справі отримав 15.01.2020 року (а.с. 19).

16 січня 2020 року ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_4 направив до суду першої інстанції відзив на позовну заяву.

Ухвалами Голосіївського районного м. Києва від 21 лютого 2020 року відзив ОСОБА_1 залишено без руху, розгляд справи відкладено на 15 травня 2020 року (а.с. 29,30).

Копії вказаних ухвал суду ОСОБА_1 вручено 11.03.2021 року (а.с. 33).

25 березня 2020 року ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 усунено недоліки, визначені ухвалою Голосіївського районного м. Києва від 21 лютого 2020 року (а.с. 34-35).

Ухвалою Голосіївського районного суду від 15 травня 2020 року розгляд справи відкладено на 25 червня 2020 року, про що ОСОБА_1 був повідомлений належним чином 08 травня 2020 року (а.с. 65-67).

Рішення по суті спору судом першої інстанції ухвалено 25 червня 2020 року.

Згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25 червня 2020 року надісланосудом: 06.07.2020, зареєстровано: 07.07.2020, оприлюднено: 08.07.2020.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про доступ до судових рішень» судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Проте, лише 06 жовтня 2021 року, тобто, більше ніж через рік з часу ухвалення рішення суду першої інстанції було оскаржено до апеляційного суду.

Європейський Суд вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пункти 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення).

Практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватись, зокрема для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення у справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року).

Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» від 21 грудня 2010 року, заява № 45783/05). Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (пункти 22-23 рішення у справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03).

Отже, встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінувати учасників цивільного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених ЦПК України певних процесуальних дій.

Зважаючи на те, що ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про розгляд справи судом першої інстанції, доказів пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної силисуду не надав, колегія суддів доходить висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою адвокату Афоніної О.В. в інтересах ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25 червня 2020 року.

Керуючись ст. 358, 370 ЦПК України,

У Х В А Л И В :

У відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою адвоката Афоніної Ольги Володимирівни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: О.В. Борисова

В.М. Ратнікова