г Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області
Справа № 213/3160/19
Номер провадження 2/213/20/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2021 року м. Кривий Ріг

Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Князєвої Н.В.,

за участю секретаря судового засідання - Ємельянцевої Т.С.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представників позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання майна таким, що не є спільною сумісною власністю та визнання за позивачем права особистої власності на майно,

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача адвокат Лівицький О.М. звернувся до суду із зазначеним позовом в інтересах ОСОБА_1 , про визнання за позивачем права особистої власності на майно, посилаючись на те що, з 24 вересня 1988 року по 09 жовтня 2018 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Після розірвання шлюбу спірним питанням стало розподіл майна, придбаного за час шлюбу, а саме автомобіля та гаража. Позивач вважає, що вказане майно є його особистою власністю.

Автомобіль GEELY, 2008 року випуску, зареєстрований за позивачем 09.01.2009 року, та був придбаний за кошти отримані за кредитним договором №3117 від 10.01.2009 року (із забезпеченням), укладеним між позивачем і ТОВ «Фінансова компанія «Єврокапітал». Кредит повністю сплачено позивачем. Ринкова вартість автомобіля складає 78552 грн.

На підставі договору купівлі-продажу нерухомості, складеного Українською товарною біржею від 21.06.2000 позивач купив гараж за № НОМЕР_1 , блок-37, в ГСК «Восход» по вул. Гірників м. Кривого Рогу, який відповідно до реєстраційного посвідчення КП «Криворізьке БТІ» зареєстрований на праві особистої власності позивача. Ринкова варість гаража скаладає 23680 грн.

Позивач зазначає, що вказане майно придбано за його особисті кошти, які він отримав під час проходження військової служби у складі діючої армії в період бойових дій на території Югославії з 22.07.1994 по 02.02.1995. Крім того, метою придбання спірного майна були не інтереси сім?ї, а його власні інтереси, перш за все поїздки на роботу та інші ділові поїздки.

Просив визнати вказані автомобіль і гараж такими, що не є спільною сумісною власністю подружжя та належать позивачу на праві особистої власності.

В судовому засіданні 01 листопада 2021 року позивач зазначив, що питання стосовно спірного автомобіля марки GEELY, 2008 року випуску між сторонами вирішено. Підтримує позовні вимоги лише в частині визнання гаражу таким, що не є спільною сумісною власністю подружжя та належить йому на праві особистої власності.

Позивач пояснив, що після участі у бойових діях на території колишньої Югославії він отримав кошти в розмірі 3400 доларів США, які перевіз через кордон на Україну. Кошти поклав в банк. В подальшому за ці кошти він придбав автомобіль та гараж для автомобіля. Дружина працювала, зароблені кошти витрачала на сім?ю. Вважає, що гараж придбав за особисті кошти, позовні вимоги стосовно гаража підтримав, просив визнати, що спірний гараж належить йому на праві особистої власності.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та викладені в позові обставини. Зазначив, що отримані позивачем кошти під час бойових дій є винагорода за контрактом та являється особистим доходом позивача. За ці кошти був придбаний спірний гараж, а тому він належить до особистої власності ОСОБА_1 . Просить позовні вимоги задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 підтримав позовні вимоги. Просить визнати спірний гараж таким, що не є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 і ОСОБА_5 та визнати, що гараж належить позивачу на праві особистої власності.

Відповідач в судове засідання не з?явилась, про дату та час судового засідання була повідомлена своєчасно і належним чином.

Останньою подано відзив на позов, в якому зазначає, що визнає викладені в позові обставини щодо придбання гаражу і легкового автомобілю GEELY 2008 року випуску. Вважає, що до спірного майна повинен застосовуватися режим спільної сумісної власності подружжя. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, що спростовували б обставину придбання гаражу за спільні кошти. Гараж було придбано через багато років після того, як позивач привіз з іноземної держави валюту, посилання позивача на характер цього заробітку не може свідчити ні про мету купівлі майна ні про те, що зароблені ним кошти не відносяться до спільного майна подружжя та не використовувались в інтересах сім?ї.

Під час шлюбу вона працювала, отримувала дохід, вела з позивачем спільне господарство, мали спільний бюджет. За кошти сім?ї виховували, утримували та навчали дітей. Просить відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримала викладені у відзиві обставини та заперечення на позов. Пояснила, що на час придбання спірного гаража в 2000 році діяли норми Кодексу про шлюб та сім?ю України, відповідно до яких майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною

сумісною власністю. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі,

якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства,

доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного

заробітку. Спірне нерухоме майно придбане в період державної реєстрації шлюбу між сторонами, а тому вважається спільною сумісною власністю. Просила в задоволенні позову відмовити.

В судове засідання 16 грудня 2021 року представник відповідача ОСОБА_4 не з?явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі, в задоволенні позову просила відмовити.

08 листопада 2019 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою від 24 січня 2020 року справу прийнято до розгляду суддею Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області Князєвою Н.В. та призначено підготовче засідання у справі.

Ухвалою суду від 30 вересня 2020 року зупинено провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі № 213/2835/20 за позовом ОСОБА_1 до Товарної біржі «Українська» про визнання договору купівлі-продажу гаражу дійсним та визнання права власності.

31 березня 2021 року провадження у справі поновлено.

На підставі ухвали суду від 25 червня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті.

Ухвалою суду від 01 листопада 2021 року закрито провадження у справі в частині вимог про визнання спірного автомобіля GEELY, 2008 року випуску таким, що не є спільною сумісною власністю подружжя та визнання права особистої власності на вказаний атомобіль у зв?язку із відмовою позивача від цих позовних вимог.

Вислухавши позивача, представників сторін, дослідивши матеріали справи суд вважає встановленими такі обставини.

Сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому 24 вересня 1988 року, актовий запис №09 (т.1 а.с.9), який було розірвано, про що Інгулецьким районним у місті Кривому Розі відділі державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Дніпропетровській області 09 жовтня 2018 року складено відповідний актовий запис №83 (т.1 а.с.10).

ОСОБА_6 проходив військову службу у складі діючої армії в період бойових дій, у складі 240 спец батальйону м. Сараєво на території Югославії з 22 липня 1994 року по 02 лютого 1995 року та має посвідчення учасника бойових дій (т.1 а.с.11-13).

Відповідно до копії митної декларації ОСОБА_1 прибуваючи із колишньої Югославії в Україну задекларував перевезення 3400 доларів США (т.1 а.с.14, 106).

21 червня 2000 року між ОСОБА_7 і ОСОБА_1 на Товарній Біржі «Українська» було укладено договір купівлі-продажу нерухомості, відповідно до якого останній купив гараж ж/бетон, за АДРЕСА_1 , загальною площею 28,0 кв.м. Продаж вчинено за 4793 грн. (т.1 а.с.18-23, 88).

Відповідно до реєстраційного посвідчення від 03.08.2000 року, зазначений гараж зареєстровано за ОСОБА_1 на праві особистої власності, записаний в реєстровій книзі №2 сторінка 250 запис №457 (т.1 а.с.17, 89,101).

Дошлюбне прізвище продавця спірного гаражу ОСОБА_7 ОСОБА_8 (т.1 а.с.172,173), позивач зазначає що остання є його рідною тіткою.

Рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 грудня 2020 року у справі №213/2835/20 вказаний договір купівлі-продажу гаража визнано дійсним та визнано за позивачем право власності на вказаний об`єкт нерухомості ( т.1 а.с.215-218).

Згідно із звітом про оцінку майна, станом на 31 липня 2019 року ринкова вартість спірного гаражу складала 23680 грн (т.1 а.с.94-100).

Із індивідуальних відомостей про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов?язкового державного соціального страхування видно, що за період з 1999 року по 2021 рік позивач працював, отримував певний дохід (т.1 а.с.244-247).

Сторони є батьками ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.с.147,148).

Копією трудової книжки ОСОБА_11 та довідкою про індивідуальні відомості про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов?язкового державного соціального страхування підтверджується факт роботи відповідача за час перебування у шлюбі з позивачем та отримання доходу (т.1 а.с.151-153).

Із індивідуальних відомостей про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов?язкового державного соціального страхування, видно що ОСОБА_1 працював, в період з 1999 року по червень 2021 року отримував доходи (т.1 а.с.244-267).

Викладеним обставинам відповідають правовідносини щодо визнання майна особистою приватною власністю одного з подружжя, які регулюються нормами СК та ЦК України.

Конституція України у ст. 41 проголошує, що «кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 51 Конституції України закріплено, що кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

На момент виникнення права власності на спірний гараж (2000 рік) правовідносини щодо права власності регулювались ЦК України 1963 року, Законом України «Про власність», Кодексом про шлюб та сім?ю України.

Приписами ст. 16 Закону України «Про власність», який діяв станом на час придбання спірного нерухомого майна, передбачалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Аналогічне положення містилось і в ст. 22 Кодексу про шлюб та сім?ю України, а також зазначалось, що кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядженням цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в разі, якщо один із них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з?ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до ст. 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до п. 4 прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року, який набрав чинність з 01.01.2004 року, щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України передбачено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. Отже, на правовідносини, які виникли між сторонами з приводу набуття спільного майна й продовжили існувати після 01 січня 2004 року, поширюється дія СК України.

За ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом, та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Правомірність набуття позивачем права власності на спірний гараж підтверджується рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 грудня 2020 року у справі №213/2835/20.

Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За загальним правилом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічні положення щодо режиму спільної власності подружжя закріплені в ст. 70 СК України.

Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Однак, ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. В такому випадку, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, від 18 березня 2019 року у справі № 334/8276/15-ц, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), яка відповідно до ст.263 ЦПК України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Так, згідно з пунктом 3 частини 1 вказаної статті особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Наведене дає правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуто подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте за особисті кошти, за умови доведення обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, тим з подружжя, який її спростовує.

В пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 зазначається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові ВС від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

У своїй постанові від 24 січня 2020 року у справі №546/912/16-ц Верховний Суд зазначив, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Із досліджених в судовому засіданні доказів встановлено, що в період шлюбу між сторонами, позивач придбав спірний гараж за № НОМЕР_1 , блок НОМЕР_2 в ГСК «Восход» по вул. Гірників м. Кривий Ріг, загальною площею 28,0 кв.м, право приватної власності на який визнано за позивачем на підставі рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 грудня 2020 року.

Позивач стверджує, що дохід отриманий ним в період шлюбу за час проходження військової служби у складі діючої армії в період бойових дій є його особистими коштами, які були витрачені ним на придбання спірного гаражу.

Разом з тим, відповідно до ч.2 ст. 61 СК України заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя є об`єктом права спільної сумісної власності. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.3 ст. 61 СК України).

Норма частини 3 статті 61 СК України кореспондує частині 4 статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у справі № 6-399цс17 від 05.04.2017 року, та постанові ВС у справі 295/4650/14-ц від 19.02.2018.

Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом переконливості є однією із основних засад судочинства (пункт 3 статті 129 Конституції України).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до приписів ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Кожна сторона також несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно частиною другою статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із ч. ч.1, 2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Стандарт доказування, тобто ступінь доведеності обставин справи сторонами є питанням досить складним для Суду, яке він вирішує у кожній справі окремо. Загальне правило, сформульоване у рішенні по справі Ireland v. the United Kingdom (5310/71, § 161, 18 January 1978) наступним чином: оцінюючи докази Суд застосовуватиме стандарт доказування «поза розумним сумнівом», але додає, що такий доказ може слідувати з співіснування достатньо сильних, чітких та узгоджених припущень або інших схожих неспростованих презумпцій факту. В цьому контексті поведінка Сторін при отриманні доказу також приймається до уваги.

Позивачу надані рівні можливості у наданні доказів та доведення перед судом переконливості позовних вимог.

Однак обставини щодо придбання вказаного спірного нерухомого майна за особисті кошти ОСОБА_1 позивачем та його представниками в судовому засіданні не доведено належними і допустимими доказами, як і те, що на задекларовані ним згідно митної декларації від 03 лютого 1995 року 3400 доларів США не поширюється режим права спільної сумісної власності.

Суд критично ставиться до пояснень позивача, що саме ці кошти витрачені на придбання спірного гаража, та останні були привезені з даною метою, оскільки з моменту ввозу до моменту придбання нерухомості пройшло більше 5 років.

Разом з тим, сам факт наявності таких коштів в іноземній валюті не свідчить про їх спрямування на придбання гаражу, який відповідно до договору купівлі-продажу нерухомості від 21 червня 2000 року було придбано за 4793 грн. Позивачем не доведено, що спірна нерухомість придбана у 2000 році за його особисті кошти.

Також стороною позивача не доведено використання придбаного гаражу лише у власних інтересах позивача, а не в інтересах його сім`ї.

Крім того, судом встановлено, що в період перебування позивача у складі діючої армії в період бойових дій на території колишньої Югославії, за участь в яких позивач отримав кошти, відповідач, яка була дружиною позивача, працювала і здійснювала догляд та утримання двох малолітніх дітей сторін. Позивачем не доведено, що в період перебування у складі діючої армії з 22 липня 1994 року по 02 лютого 1995 року він надавав кошти дружині на утримання малолітніх дітей.

Інших доказів, які б відповідали критеріям щодо їх достатності, належності та допустимості на підтвердження заявлених позовних вимог ОСОБА_1 та його представниками суду не надано.

Згідно зі ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Проаналізувавши всі докази у справі у їх сукупності, виходячи із конкретних обставин даної справи, суд дійшов висновку про те, що належність ОСОБА_1 особисто коштів, ввезених ним на територію України в 1995 році та використання придбаного гаражу лише у власних інтересах позивача останнім не доведено, презумпцію спільної сумісної власності на спірний гараж не спростовано, а тому спірне нерухоме майно гараж не може бути визнано особистою власністю позивача.

Таким чином позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір у разі відмови в позові покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 57, 60, 61 Сімейного кодексу України, ст.ст. 316, 328, 368 Цивільного кодексу України, ст.ст. 4, 12, 13, 76-81, 89, 141, 263-265, 352, 354, 355 Цивільного процессуального кодексу України, суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання майна таким, що не є спільною сумісною власністю та визнання за позивачем права особистої власності на майно - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання за адресою:

АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_5 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Дата виготовлення повного тексту судового рішення 23 грудня 2021 року.

Суддя Н.В. Князєва