Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" грудня 2021 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Яровенко Н.О.

при секретарі Локотковій І.С.

з участю сторін:

представник позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Максимишиної О.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, Управління житлово-комунального господарства Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про зобов`язання видати свідоцтво про право власності на кімнату у гуртожитку,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, Управління житлово-комунального господарства Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про зобов`язання видати свідоцтво про право власності на кімнату у гуртожитку.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 31 жовтня 2006 року позивач був зареєстрований у кімнаті гуртожитку АДРЕСА_1 . В 2010 році позивач звернувся до КМДА із заявою про видачу позивачу ордеру та визнання його наймачем вказаної кімнати. 14 квітня 2010 року позивач отримав наказ ГУ житлового забезпечення КМДА відповідно до якого ОСОБА_2 було визнано наймачем кімнати АДРЕСА_1 та переведено особовий рахунок на кімнату на ОСОБА_2 . Позивач вирішив використати своє право на приватизацію займаного житлового приміщення, однак 01 червня 2021 року отримав відмову у зв`язку із відсутністю копії ордеру на кімнату. В подальшому позивач звернувся до КП «Спецжитлофонд» із заявою про отримання ордеру, який було видано колишній дружині позивача, однак отримав відмову. Позивач вважає таку відмову незаконною та безпідставною, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

16 серпня 2021 року представником відповідача Дніпровської РДА було подано відзив на позовну заяву в якому просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі та пояснила наступне. Так, позивач звернувся до ЦНАП Дніпровської РДА із заявою щодо оформлення права власності на кімнату в гуртожитку. Натомість, 25 лютого 021 року позивачу було відмовлено у задоволенні прохання, оскільки позивачем не було надано всього необхідного пакету документів. В подальшому, органом приватизації повторно була розглянута заява позивача та 01 червня 2021 року було прийнято рішення про відмову ОСОБА_2 в приватизації кім. 523 в гуртожитку АДРЕСА_1 у зв`язку із ненаданням копії ордеру на кімнату АДРЕСА_1 .

01 вересня 2021 року позивач подав відповідь на відзив в якому просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та стосовно заперечень відповідача зазначив наступне. Так, представник відповідача зазначає, що позивачем не було надано крім ордера на кімнату, ще й довідка на ОСОБА_2 з відділення Ощадбанку про залишок житлових чеків за місцем реєстрації: АДРЕСА_3 , однак позивача зазначає, що це не відповідає дійсності, даний факт підтверджується заявою від 11 травня 2021 року, додатком до якої є довідка ПАТ «Ощадбанк України» про наявність невикористаних житлових чеків у громадян, які приватизують житло. Дана заява зареєстрована відповідачем та посвідчена підписами посадових осіб та двома печатками. Також відповідач стверджує, що у позивача відсутній договір, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордеру. Позивач не заперечує даний факт, однак зазначає, що до кімнати в гуртожитку він заселявся як член родини особи, якій надавався ордер на вселення. Натомість, між позивачем та Комунальним підприємством з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд» укладено договір № 05/01 - 1880 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, відповідно до якого ОСОБА_2 сплачує комунальні послуги. Крім того, позивач також зазначив, що станом на 18 серпня 2021 року у позивача відсутнє будь-яке нерухоме майно, яке зареєстровано на праві власності за позивачем.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача Дніпровської РДА в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі та просила відмовити в позові.

Представник відповідача -2 в судове засідання не з`явилась. Повідомлялась належним чином. Про причини неявки суд не повідомила.

Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 14 липня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2021 року клопотання позивача ОСОБА_2 про витребування доказів задоволено. Витребувати у Комунального підприємства «Спецжитлофонд» належним чином завірену копію ордеру виданого на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на кімнату у гуртожитку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

10 листопада 2021 року та 24 листопада 2021 року на адресу суду від КП «Спецжитлофонд» надійшли затребуванімс документи.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази подані сторонами, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 263 Цивільного процесуального Кодексу України , судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити ( ст. 264 ЦПК України).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щододоступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, ОСОБА_2 перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 04.10.2006 року по 31.05.2007 року, що підтверджується копіями свідоцтв про шлюб та розірвання шлюбу (а.с.24,25)

З 31.10.2006 року ОСОБА_2 зареєстрований в АДРЕСА_1 .

14.02.2002 року ОСОБА_3 отримала ордер на кімнату АДРЕСА_1 на сім`ю з двох осіб: вона та її дочка ОСОБА_4 . Даний доказ було отримано судом за клопотанням позивача про витребування доказів.

Після розірвання шлюбу, починаючи з 2009 року позивач залишився єдиним користувачем вказаної кімнати.

Наказом № 21-у від 14.04.2010 року ОСОБА_2 визнано наймачем кімнати № НОМЕР_1 , житловою площею 18,9 кв.м. у гуртожитку на АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч.1,2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженим на це органом, створеним місцевою державною адміністрацією та органом місцевого самоврядування у повному господарському відданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженим Наказ Міністерства з питань житлово-комунального

господарства України від 16.12.2009 № 396 передбачений перелік документів, що подається громадянином для приватизації.

Пунктом 18 вказаного Положення визначений наступний перелік документів: заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; копії документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї (для осіб, які не досягли 14 років, копії свідоцтв про народження), які проживають разом з ним; копії довідок про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податку громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, які проживають разом з ним (крім випадків, коли через свої релігійні переконання особи відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); копії документів, виданих органами державної реєстрації актів цивільного стану або судом, що підтверджують родинні відносини між членами сім`ї (свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, свідоцтва про розірвання шлюбу, рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили, тощо); довідки про реєстрацію місця проживання громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, зареєстрованих у квартирі (будинку), жилому приміщенні в гуртожитку, кімнаті у комунальній квартирі; технічний паспорт на квартиру (кімнату, жилий блок, секцію) у житловому будинку (гуртожитку), а на одноквартирний будинок - технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок; копія ордера на жиле приміщення або ордера на жилу площу в гуртожитку; документ, що підтверджує невикористання ним та членами його сім`ї житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації відповідно до законодавства (за наявності); заява-згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі.

Громадяни, які проживають у гуртожитку, крім документів, визначених у цьому пункті, до заяви також додають: витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про наявність у власності житла; копію договору найму жилого приміщення та/або копію договору оренди житла; форму первинної облікової документації № 028/о "Консультаційний висновок спеціаліста" з відміткою про відсутність захворювання на туберкульоз.

Позивач звернувся до органу приватизації з заявою про приватизацію вказаної кімнати, але отримав відмову.

Рішенням органу приватизації Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації № 43-157/21 від 01.06.2021 року відмовлено ОСОБА_2 в приватизації кімнати АДРЕСА_1 . Підставою відмови стало відсутність повного пакету документів, а саме: копії ордеру на кімнату АДРЕСА_1 .

З матеріалів справи вбачається, що звернувшись до КП з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд» з проханням надати йому копію ордеру на кімнату, позивачу було відмовлено з посиланням на Закон України «Про захист персональних даних», оскільки ордер не його ім`я не видавався.

В судовому засіданні достовірно встановлено, що позивачем до органу приватизації було надано всі необхідні документи за виключенням ордеру та копії договору найму на кімнату в гуртожитку.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Частиною першою статті 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).

Згідно зі статтю 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Встановлення цієї обставини є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Для визнання відповідача неналежним, крім названої обставини, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, тобто належного відповідача.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Звертаючись до суду із позовом позивач просить суд зобов`язати Управління житлово-комунального господарства Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації видати свідоцтво про право власності на житлову кімнату АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 23 вказаного Положення орган приватизації приймає рішення про передачу квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах у власність громадян. На підставі вказаного рішення орган приватизації видає свідоцтво про право власності та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах, що належать громадянам на праві приватної (спільної сумісної, спільної часткової) власності.

З викладеного чітко вбачається, що за процедурою приватизації спочатку орган приватизації приймає рішення про передачу жилого приміщення у власність, і потім, на підставі рішення органа приватизації цей же орган видає свідоцтво про право власності. Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року в справі № 761/23904/19 вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом.

У позовній заяві позивач взагалі не обґрунтував своєї вимоги щодо зобов`язання Управління житлово-комунального господарства Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації видати свідоцтво про право власності на житлову кімнату.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, слід виходити із його ефективності. Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17), тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (пункти 72-76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року в справі № 488/5027/14-ц).

Вирішуючи даний спір, слід з`ясувати, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку правові підстави для задоволення вимог відсутні.

Таким чином, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права та забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

У Рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) надано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес" як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовленого загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкованого у суб`єктивному праві простого легітимного дозволу, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Отже, з викладеного вбачається, що позивач по-перше, звернувся до неналежного відповідача та обрав спосіб захисту який не відповідає вимогам закону, що дає підстави для відмови в задоволенні позову.

У відповідності до ст.141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача у сплаченому при зверненні до суду розмірі.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженим Наказ Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 № 396, ст.4, 10, 12, 13, 76-80, 81, 89, 141, 258-259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

В позові ОСОБА_2 до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, Управління житлово-комунального господарства Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про зобов`язання видати свідоцтво про право власності на кімнату у гуртожитку відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 20.12.2021 року.

Дані сторін:

Позивач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ,адреса місця реєстрації: АДРЕСА_5 ;

Відповідач: Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація, , адреса місцезнаходження: місто Київ, бульвар Праці 1/1;

Відповідач Управління житлово-комунального господарства Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, адреса місцезнаходження: місто Київ, бульвар Праці 1/1.

Суддя Н.О.Яровенко