Житомирський апеляційний суд
Справа №289/647/20 Головуючий у 1-й інст. Сіренко Н. С.
Категорія 19 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Талько О.Б, Галацевич О.М.

з участю секретаря

судового засідання Дяченко Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу №289/647/20 за позовом ОСОБА_1 до Радомишльської міської ради Житомирської області, ОСОБА_2 , треті особи - відділ державної реєстрації Радомишльської районної державної адміністрації Житомирської області, відділ Держгеокадастру у Радомишльському районі Житомирської області, ОСОБА_3 про визнання недійсним та скасування рішення, скасування державної реєстрації права власності

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 18 травня 2021 року,яке ухвалено суддею Сіренко Н.С.

встановив:

У квітні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом, на обґрунтування якого, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 06.11.2020, зазначив, що відповідач ОСОБА_2 на підставі рішення Радомишльської міської ради Житомирської області №340 від 30 березня 2017 року отримала у приватну власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0149 га, яка розташована по АДРЕСА_1 .

Вказане рішення Радомишльської міської ради Житомирської області та подальша державна реєстрація права власності за ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку, порушує (обмежує) законні права позивача та його сестри ОСОБА_3 , як єдиних власників квартири АДРЕСА_2 та співвласників багатоквартирного будинку. Спірна земельна ділянка знаходиться посеред АДРЕСА_1 та буквально розмежовує навпіл вихід з квартири АДРЕСА_3 до господарських приміщень, належних до цієї квартири, а саме: двоповерхового будинку та відбудованого гаража.

При цьому квартира АДРЕСА_2 була успадкована позивачем та його сестрою після смерті батька і рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 20.02.2017 за кожним із них було визнано право власності по 1/3 частки вказаної квартири.

Рішенням сесії Радомишльської міської ради від 24.06.2009 №75 батькові позивача був наданий дозвіл (право) на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок площею 0,0910 га за адресою: АДРЕСА_4 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель. Цей дозвіл він отримав з метою подальшої приватизації земельної ділянки, на якій розташований гараж та двоповерховий будинок, однак за життя оформити право власності на вказану земельну ділянку не встиг, оскільки помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті батька позивач та його сестра прийняли спадщину за законом, тому вони успадкували всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві і не припинилися внаслідок його смерті. Натомість вказана земельна ділянка незаконно передана у власність ОСОБА_2 , яка не є спадкоємцем майна померлого батька та чинить перешкоди позивачеві у набутті її у власність.

Крім того, 06.08.2020 ОСОБА_2 незаконно зареєструвала право власності на двоповерховий будиночок з гаражем, які розташовані на спірній земельній ділянці. При цьому за життя його покійний батько ОСОБА_4 , фактично став власником вказаної земельної ділянки та господарських будівель гаража та літньої кухні, що належали до квартири АДРЕСА_2 . Після пожежі, яка сталась 03.06.2010, на місці літньої кухні батько позивача за допомогою останнього протягом 2010, 2011 років відбудував двоповерховий будинок, який є спадковим майном та незаконно також був оформлений на праві власності за відповідачем ОСОБА_2 .

На підставі вищевикладеного просив суд:

- визнати недійсним та скасувати рішення 18 сесії Радомишльської міської ради Житомирської області від 30.03.2017 №340 в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель комунальної власності та передачу її безоплатно в приватну власність ОСОБА_2 , на земельну ділянку площею 0,0149 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка);

- визнати недійсним та скасувати рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0149 га, індексний номер 34720917 від 11.04.2017;

- визнати недійсним та скасувати рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, індексний номер: 53560085 від 11.08.2020, який розташований на земельній ділянці кадастровий номер :06:010:0264, площею 0,0149 га;

- визнати житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 78,4 кв.м., житлова площа 33,5 кв.м, за адресою: АДРЕСА_4 , спадковим майном покійного ОСОБА_5 .

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 18 травня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що при розгляді справи судом першої інстанції були неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, порушені норми процесуального і матеріального права. Зокрема зазначив, що приватизована відповідачем ОСОБА_2 земельна ділянка з кадастровим номером :06:010:0264 є прибудинковою територією багатоквартирного будинку АДРЕСА_4 та незаконно була передана у власність відповідачу, тим самим порушивши права позивача, як співвласника багатоквартирного будинку. Також вважає, що суд дійшов помилкового висновку, що спірний будинок за адресою: АДРЕСА_4 , не належав його покійному батькові ОСОБА_5 , оскільки він був побудований на земельній ділянці, на яку рішенням Радомишльської міської ради від 24.06.2009 №75 його батькові за життя був наданий дозвіл (право) на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок площею 0,0910 га за адресою: АДРЕСА_4 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель, який не був реалізований у зв`язку зі смертю. Також позивач не погоджується із рішенням суду у частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 16667,83 грн. через те, що представник відповідача під час розгляду справи не надав доказів на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу; розмір даних витрат не є співмірними із складністю даної справи, наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим часом на надання таких послуг, які також не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. При цьому зазначає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, оскільки суд правомірно відмовив позивачу у задоволенні позову через недоведеність заявлених вимог. Зазначає, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження тих обставин, що спірна земельна ділянка знаходиться в безпосередній близькості до будинку АДРЕСА_4 та є прибудинковою територією вказаного будинку. Крім того, покійному ОСОБА_4 за життя був наданий дозвіл на розробку технічної документації для її передачі в оренду, а не для передачі земельної ділянки у власність, тому є безпідставними доводи позивача про те, що ОСОБА_4 мав намір оформити саме право власності на спірну земельну ділянку. Оскільки, за життя батько позивача не набув у встановленому законом порядку право власності на спірний будинок, то до складу спадщини він не входить і право на нього у позивача, як спадкоємця за законом, не виникає. Також просив стягнути з позивача понесені витрати на професійну правничу допомогу під час апеляційного розгляду справи в розмірі 9000,00 грн.

В судовому засіданні представник відповідача заперечив щодо доводів апеляційної скарги та просив залишити оскаржуване рішення без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Від позивача ОСОБА_1 та представника Радомишльської міської ради до суду надійшли клопотання про розгляд справи без їх участі. З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом під час розгляду справи встановлено, що рішенням Радомишльської міської ради Житомирської області від 24.06.2009 № 75 «Про надання дозволу на розробку та затвердження технічної документації із землеустрою для укладання договорів оренди на землю» (витяг з протоколу 23 сесії 5 скликання Радомишльської міської ради Житомирської області), ОСОБА_4 був наданий дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок, що передаються в оренду на земельну ділянку орієнтовною площею 0,0910 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_4 (т.1 а.с.12 зворот).

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 20 лютого 2017 року у справі №289/269/15-ц, за позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було визнано право власності по 1/3 частки за кожним на квартиру АДРЕСА_2 , після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.с.10,11,13-14).

Відповідач ОСОБА_2 доводилась померлому ОСОБА_4 дружино, шлюб між якими було зареєстровано 08 вересня 2008 року.

Рішенням 18 сесії Радомишльської міської ради Житомирської області від 30.03.2017 № 340 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель комунальної власності» було вирішено передати безоплатно у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0149 га, кадастровий номер :06:010:0264, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, місце розташування: АДРЕСА_1 .

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 205453733 від 26.03.2020, відповідач ОСОБА_2 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :06:010:0264, площею 0,0149, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.9).

На підставі Декларації про готовність до експлуатації об`єкта (реєстраційний номер документа ЖТ28), яка видана Управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Житомирський області, 06 серпня 2020 року за відповідачем ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 78,4 кв.м, за адресою: АДРЕСА_4 . Даний будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0149 га, кадастровим номером :06:010:0264, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №230534742 від 01.11.2020 (т.1 а.с.110-113).

Згідно положень статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до частини першої статті 42 ЗК України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками.

Земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» прибудинкова територія - це територія навколо багатоквартирного будинку, визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації, у межах земельної ділянки, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди, що необхідна для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників та наймачів (орендарів) квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільногосуду від 18 березня 2019 року в справі № 263/68/17зроблено висновок, що «із аналізу цільового призначення земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, та норм статті 42 ЗК України випливає, що у разі приватизації громадянами квартир у такому будинку земельна ділянка як така, що входить у житловий комплекс, може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування лише об`єднанню співвласників будинку, створеному відповідно до Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку у порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 11.10.2002 № 1521 «Про реалізацію Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку».

У такому разі земельна ділянка належить співвласникам жилого будинку на праві спільної сумісної власності, яка разом із загальним майном і неподільною часткою житлового комплексу (допоміжні приміщення, конструктивні елементи будинку, його технічне обладнання) є майном співвласників, які визначають порядок його використання.

Нормами земельного законодавства не передбачено можливості передачі у власність чи користування окремим співвласникам багатоквартирних будинків земельної ділянки, на якій розташований багатоквартирний жилий будинок, або її частини».

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Установлено, що позивач під час розгляду справи не надав жодних доказів на підтвердження тих обставин, що співвласникам квартир у будинку АДРЕСА_4 передавалась у користування будь-яка земельна ділянка; створення у вказаному будинку об`єднання співвласників багатоквартирного будинку; розміщення на вказаній земельній ділянці гаража та двоповерхового будинку, а також доказів на підтвердження тієї обставини, що отримана у власністьвідповідачем ОСОБА_2 земельна ділянка з кадастровим номером :06:010:0264, площею 0,0149 га є прибудинковою територією вказаного будинку.

Той факт, що покійному ОСОБА_4 за життя був наданий дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок, що передаються в оренду на земельну ділянку орієнтовною площею 0,0910 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (який не був реалізований) сам по собі вже свідчить про неможливість віднесення даної земельної ділянки до прибудинкової території для спільного користування співвласниками будинку АДРЕСА_4 , оскільки в такому випадку вказаний дозвіл не видавався б через інше цільове призначення даної земельної ділянки та її належність до прибудинкової території.

Отже посилання позивача на порушення його прав як співвласника квартири у будинку через незаконну, на його думку, передачу у власність позивачу частини прибудинкової території, не були доведені під час розгляду справи, ґрунтують лише на припущеннях та є безпідставними.

Крім того не можна вважати обґрунтованими і доводи позивача про спадкування прав, які належали померлому батькові на підставі рішенням Радомишльської міської ради Житомирської області від 24.06.2009 № 75 «Про надання дозволу на розробку та затвердження технічної документації із землеустрою для укладання договорів оренди на землю».

Згідно ч. 1 ст. 125 ЗК України (в редакції чинній на час прийняття вказаного рішення) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Частиною п`ятою ст. 126 ЗК України регламентовано, що право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону.

Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, то спадкоємці мають право звертатися до суду з позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку.

Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 у справі № 350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18).

Так надане померлому ОСОБА_4 право на розробку технічної документації неможливо ототожнювати з правом оренди земельної ділянки, яке не було оформлено за життя померлого. Договір оренди спірної земельної ділянки померлим не було укладено, а відтак у нього за життя не виникло майнового права.

Отже доводи апелянта стосовно того, що вказаний дозвіл на розробку проекту землеустрою про передачу в оренду земельної ділянки, який не був в подальшому реалізований померлим ОСОБА_4 , породжує у позивача право власності на приватизацію земельної ділянки, є необґрунтованими та такими, що не відповідають вимогам закону.

Також колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_4 , спадковим майном покійного ОСОБА_4 виходячи з наступного.

За правилами ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Під час розгляду справи було встановлено, що рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 20 лютого 2017 року у справі №289/269/15-ц, за позивачем ОСОБА_1 та його сестрою було визнано право власності по 1/3 частки за кожним на квартиру АДРЕСА_2 . Дана квартира належала померлому ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 21.04.2006 року. Відомостей про належність до даної квартири за вищевказаною адресою будь-яких господарських будівель (гаража, літньої кухні) на момент її придбання померлим батьком та на час прийняття позивачем спадщини, матеріали справи не містять (т.1а.с.10,11,13-14).

Крім того, зі змісту Декларації про готовність об`єкта до експлуатації (реєстраційний номер документу ЖТ28), слідує, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4 , є новим будівництвом; дата початку будівництва - 25.08.2018, дата завершення будівництва - 10.06.2019, експлуатація від 01.07.2020 (т.1 а.с.110-112, 188-191), що також спростовує ту обставину, що належний відповідачу ОСОБА_2 будинок, був побудований на місці старої літньої кухні, яка згоріла, протягом 2010-2011 років покійним батьком позивача за допомогою останнього.

Оскільки, померлому ОСОБА_4 за життя належало лише право власності на квартиру АДРЕСА_2 без будь-яких господарських будівель та споруд, за життя батько позивача не набув у встановленому законом порядку право власності на спірний будинок, а тому до складу спадщини він не входить і право на нього у позивача, як спадкоємця за законом, не виникло, так як дане право є похідним від права самого спадкодавця.

Таким чином, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, районний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина друга статті 137 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги частина третя статті 137 ЦПК України.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 137 ЦПК України).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції, що надання належних та допустимих доказів на підтвердження витрат, понесених у зв`язку з вчиненням окремих процесуальних дій поза судовими засіданнями, а також часу, витраченого на підготовку відзиву на позовну заяву та інших процесуальних документів, збирання доказів, з урахуванням тривалості розгляду справи, враховуючи принципи розумності і співмірності, складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт та час витрачений на їх виконання, відмову у задоволенні позовних вимог, є підставою для задоволення вимог відповідача ОСОБА_2 про відшкодування витрат на правничу допомогу в розмірі 16667,83 грн.

Доводи апеляційної скарги щодо неспівмірності витрат на правничу допомогу суд відхиляє, оскільки суд першої інстанції під час вирішення питання про їх стягнення витрат на правничу допомогу врахував заперечення позивача щодо стягнення вказаних витрат, загальні засади цивільного законодавства та критерії такого відшкодування.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду першої інстанції не спростовують та не впливають на правильність прийнятого рішення, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Згідно із ч. 1 ст. 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції у постанові, зокрема вирішує питання щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Надання адвокатом Костиком В.В. відповідачу адвокатських послуг при розгляді справи в апеляційному суді підтверджується, зокрема, ордером на надання правничої допомоги від 09.08.2021, договором про надання професійної правничої допомоги №2606/20-1 від 26.06.2020 року, укладеним між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , додатком до договору про надання правничої допомоги та розрахунком витрат за вказаним договором від 04.08.2021, який містить детальний опис наданих послуг, згідно якого витрати на правничу допомогу за підготовку відзиву на апеляційну скаргу складають 6000,00 грн. і за участь в судовому засіданні 3000,00 грн, а всього 9000,00 грн (т.1 а.с.84-85, т.2 а.с.94,100).

З урахуванням викладеного, враховуючи принципи розумності і співмірності, складність справи та обсяг виконаних адвокатом робіт та час витрачений на їх виконання, колегія суддів дійшла висновку, що з позивача на користь відповідача підлягають стягненню документально підтвердженні витрати на правничу допомогу в сумі 3000 грн.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 18 травня 2021 року- без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 грудня 2021 року.

Головуючий Судді