Постанова

Іменем України

24 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 707/2165/18

провадження № 61-11016св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

третя особа - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 24 лютого 2020 року у складі судді Смоляра О. А. та постанову Черкаського апеляційного суду від 25 червня 2020 року у складі колегії суддів: Василенко Л. І., Бородійчука В. Г., Карпенко О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина. Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про визнання договорів дарування та купівлі-продажу недійсними.

Позов мотивовано тим, що 05 листопада 2012 року ОСОБА_7 отримав у нього грошові кошти в сумі 320 000,00 грн строком на 1 рік, зобов`язавшись повернути їх 05 вересня 2013 року та сплачувати 5% від суми боргу за кожен місяць, проте не виконав свої зобов`язання, наслідком чого стало звернення ОСОБА_1 до суду та ухвалення апеляційним судом Черкаської області рішення від 05 липня 2016 року про стягнення з ОСОБА_2 на його користь боргу із урахуванням індексу інфляції у сумі 568 825,62 грн та 3% річних у розмірі 19 042,19 грн, а всього 587 867,81 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача 5% місячної виплати за договором позики від 05 листопада 2012 року у розмірі 576 000,00 грн.

26 квітня 2016 року державним виконавцем ВДВС Черкаського РУЮ винесена постанова про відкриття виконавчого провадження на виконання виконавчого листа, виданого 23 лютого 2016 року на підставі вищезазначеного судового рішення за № 2/707/107/16.

Позивач зазначає, що 08 червня 2016 року ОСОБА_7 на користь своїх синів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклав договори дарування житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 , які посвідчені приватним нотаріусом Старовойтовим О. С.

04 листопада 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відчужили вказаний будинок та земельну ділянку за договорами купівлі-продажу ОСОБА_5 , який 23 червня 2017 року відчужив вказані об`єкти нерухомості за договорами купівлі-продажу ОСОБА_6 .

Посилаючись на те, що договори дарування та купівлі-продажу житлового будинку з господарськими спорудами та земельною ділянкою по АДРЕСА_1 є такими, що не відповідають вимогам закону, укладені з метою невиконання рішення суду, порушують публічний порядок і права позивача на реальне виконання рішення суду, ОСОБА_1 просив їх визнати недійсними.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 24 лютого 2020 року позов задоволено частково. Визнано недійсними договори дарування житлового будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки по АДРЕСА_1 , які укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , посвідчені приватним нотаріусом Старовойтовим О. С. 08 червня 2016 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій часині позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов та визнаючи недійсними договори дарування, виходив з того, що ОСОБА_2 , достовірно знаючи про наявність незакінченого виконавчого провадження, за яким він є боржником і має сплатити на користь ОСОБА_1 значну суму грошових коштів, передбачав негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення, шляхом звернення стягнення на належне йому нерухоме майно, а тому здійснив формальне відчуження за безвідплатним договором дарування належного йому на праві власності спірного домоволодіння та земельної ділянки на користь своїх синів, які проживали разом з ним і один з яких був неповнолітнім. До листопада 2016 року сім`я ОСОБА_2 продовжувала фактично проживати у спірному домоволодінні, а сам відповідач ОСОБА_2 знявся з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 , лише 23 червня 2017 року. Спірне майно фактично не вибуло з володіння ОСОБА_2 , водночас, переоформлення права власності унеможливило накладення арешту на таке майно та звернення на нього стягнення.

Таким чином, при укладанні оспорюваних договорів дарування воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаними правочинами, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно, з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів з ОСОБА_2 , а тому такі договори підлягають визнанню недійсними на підставі статті 234 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсними договорів купівлі - продажу спірного домоволодіння та земельної ділянки, суд виходив з того, що після відчуження спірного нерухомого майна на користь ОСОБА_5 відповідачі змінили місце проживання і зареєструвалися за іншою адресою, а після відчуження спірного нерухомого майна на користь ОСОБА_6 з реєстраційного обліку у спірному домоволодіння знявся і ОСОБА_2 .

Щодо невідповідності оспорюваних договорів купівлі-продажу засадам публічного порядку, як правову підставу для визнання їх недійсними, судом першої інстанції не встановлено обставин, що відповідачі (покупці) ОСОБА_5 та ОСОБА_6 діяли недобросовісно при укладенні оспорюваних договорів купівлі-продажу. За таких обставин суд дійшов висновку, що вказані відповідачі є добросовісними набувачами спірного нерухомого майна, а оспорювані договори відповідно не порушували публічного порядку на момент їх вчинення.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Черкаського апеляційного суду від 25 червня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 24 лютого 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог стосовно визнання недійсними договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання недійсними договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, оскільки дії сторін вказували на їх прагнення щодо настання певних правових наслідків, передбачених змістами вказаних договорів.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 24 лютого 2020 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 25 червня 2020 року, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову, а постанову апеляційного суду в повному обсязі, та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі №373/101/18-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, посилається на те, що судами попередніх інстанцій не досліджені зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389, стаття 411 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що набувачі нерухомого майна за договорами купівлі-продажу житлового будинку, не відповідають умовам добросовісності (стаття 388 ЦК України), і у таких набувачів може бути витребувано майно, якщо підставою для визнання договору недійсним стало недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону та порушення публічного порядку, в зв`язку із тим, що оспорювані договори були спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина. Крім того, судами не застосовано норми статті 216 ЦК України, відповідно до якої недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю і у разі недійсності правочину, кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

За таких обставин, враховуючи, що рішення суду першої інстанції переглядалось апеляційним судом тільки в частині відмови в задоволенні позову і тільки в цій частині оскаржується до касаційного суду, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права тільки в цій частині відповідно до вимог статті 400 ЦПК України.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу та узагальнення його доводів

У серпні 2020 року до суду надійшов відзив представника ОСОБА_6 - адвоката Бобра Д. О. на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому він просить касаційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на те, що доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки зібраних у справі доказів, що виходить за межі касаційного розгляду, та не може бути підставою для скасування оспорюваних рішень судів попередніх інстанцій. Також є помилковим висновок заявника щодо незастосування судами положень статей 216, 234 ЦК України, оскільки апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що після укладення договорів купівлі-продажу відповідачі змінили місце проживання, і такі дії сторін вказують на їх прагнення щодо настання певних правових наслідків, передбачених змістами цих договорів, що виключає можливість визнання їх недійсними.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 липня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 707/2165/18 з Черкаського районного суду Черкаської області.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У серпні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 17 лютого 2021 року справу № 707/2165/18 призначено до розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що заочним рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 25 січня 2016 року у справі №707/2681/15 з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 борг за договорами позики від 05 листопада 2012 року та від 16 липня 2014 року на загальну суму 1 225 837,44 грн та судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 05 липня 2016 року заочне рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 25 січня 2016 року змінено та ухвалено нове про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу за договорами позики від 05 листопада 2012 року та від 16 вересня 2014 року на загальну суму 648 353,64 грн та судові витрати на суму 9 042,00 грн.

На виконання рішення апеляційного суду Черкаської області судом першої інстанції видано виконавчий лист від 30 серпня 2016 року.

Домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 перебувало у власності ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Черкаською районною державною адміністрацією 28 січня 1998 року. Дане домоволодіння знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером :02:003:0104 площею 0,2307 га, яке перебувало у власності ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку ЯЕ 614898, виданого на підставі рішення Руськополянської сільської ради від 22 червня 2007 року.

08 червня 2016 року ОСОБА_2 здійснив відчуження спірного домоволодіння та земельної ділянки на користь своїх синів ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом укладання відповідних договорів дарування, які посвідчені приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Старовойтовим О. С.

04 липня 2016 року ОСОБА_4 і неповнолітній ОСОБА_3 , за згодою батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_9 та на підставі розпорядження Черкаської РДА Черкаської області від 31 жовтня 2016 року за № 324 здійснили відчуження спірного домоволодіння та земельної ділянки на користь ОСОБА_5 , що зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 , шляхом укладання відповідних договорів купівлі-продажу, які посвідчені приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алексєєвим М. Ю.

03 червня 2017 року ОСОБА_5 здійснив відчуження спірного домоволодіння та земельної ділянки шляхом укладання відповідних договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, які посвідчені приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алексєєвим М. Ю., на користь ОСОБА_6 .

Станом на 06 вересня 2018 року у Черкаському РВ ДВС ГТУЮ у Черкаській області знаходилось зведене виконавче провадження №53722014 (поєднує в собі виконання семи виконавчих документів, виданих в період з 30 серпня 2016 року по 25 травня 2018 року), за яким боржником є ОСОБА_2 , стягувачами виступають фізичні та юридичні особи, загалом п`ять стягувачів, серед яких і позивач.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб (статті 15, 16 ЦК України).

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою для його недійсності (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку із вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 цього Кодексу).

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість заінтересованої особи законно реалізувати свої права

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 24 лютого 2020 року, яке не оскаржувалось в цій частині до апеляційного суду, визнано недійсними договори дарування житлового будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки по АДРЕСА_1 , які укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , ОСОБА_3 .

При цьому суд виходив з того, що при укладанні оспорюваних договорів дарування воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаними правочинами, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно, з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів з ОСОБА_2 , а тому такі договори підлягають визнанню недійсними на підставі статті 234 ЦК України.

Відповідачі рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсними договорів дарування житлового будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки по АДРЕСА_1 не оскаржували.

Разом з тим, рішенням суду першої інстанції, залишеним постановою апеляційного суду в цій частині без змін, відмовлено у визнанні недійсними укладених в подальшому договорів купівлі-продажу щодо відчуження спірного майна ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , оскільки позивачем не доведено їх фіктивності.

При цьому, суди не врахували, що наступне укладання договорів купівлі-продажу спірного майна стало можливим внаслідок недійсних договорів дарування цього майна від 08 червня 2016 року.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Обґрунтовуючи позовні вимоги щодо недійсності договорів купівлі-продажу, позивач посилався на норми статей 203, 215, 234 ЦК України та вважав, що вони є такими, що не відповідають вимогам закону, укладені з метою невиконання рішення суду, є фіктивними та порушують публічний порядок і його права на реальне виконання рішення суду про стягнення на його користь заборгованості з ОСОБА_2 .

Суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін. При цьому, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та при вирішенні справи застосовує ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, якою нормою матеріального права потрібно керуватися для вирішення спору. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватися судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 182/7347/18 (провадження № 61- 19252св19).

Апеляційний суд вказаного не врахував, не застосував норми статті 216 ЦК України, відповідно до якої недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, у зв`язку із чим дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для визнання недійсними договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, укладених в подальшому щодо майна, отриманого за недійсним (фіктивним) правочином.

При цьому, колегія суддів суду касаційної інстанції зазначає, що ОСОБА_1 не є власником спірного майна, а є заінтересованою особою, дії якої спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину, тому що від цього залежить подальша можливість позивача законно реалізувати свої права.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі №373/101/18-ц (провадження №61-4964св19), на яку ОСОБА_1 посилається в своїй касаційній скарзі.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

За приписами частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За змістом статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

З метою забезпечення завдання цивільного судочинства, а саме щодо забезпечення справедливого розгляду справи, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова суду апеляційної інстанції - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Черкаського апеляційного суду від 25 червня 2020 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:В. С. Жданова
А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун