КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2021 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 755/18395/19

номер провадження: 22-ц/824/14143/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії судів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач), суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мохнюка Дмитра Михайловича на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 липня 2021 року у складі судді Гаврилової О.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Київ Ре», про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Київ Ре» (далі - ТДВ «СК «Київ Ре»), про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 13 січня 2018 року о 15 год 00 хв. по вул.Миропільській, 23 у місті Києві ОСОБА_2 , керуючи транспортом «Daewoo Lanos», державний номерний знак (далі - д.н.з.) НОМЕР_1 , перед початком руху не переконався, що це буде безпечно і не створить перешкод іншим учасникам дорожнього руху, розпочав рух та скоїв зіткнення із транспортним засобом «BMW 335 D», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 . Постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 13 лютого 2018 року ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні вказаної вище дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП).

Вказував, що на момент ДТП цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу «Daewoo Lanos», д.н.з. НОМЕР_1 , була застрахована в ТДВ «СК «Київ Ре» відповідно до полісу №АМ/2637243 від 17 грудня 2017 року. Зазначав, що 22 лютого 2018 року він звернувся до ТДВ «СК «Київ Ре» із заявою про виплату страхового відшкодування, однак страхове відшкодування йому виплачено не було. Вказував, що відповідно до звіту №4242 про визначення вартості матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля «BMW 335 D», д.н.з. НОМЕР_2 , розмір заподіяного матеріального збитку станом на 17 січня 2018 року складає 39 389 грн 87 коп. Зазначав, що після ДТП відповідач добровільно відшкодував йому 1 000 грн 00 коп., а тому розмір матеріального збитку становить 38 389 грн 87 коп.

Зазначав, що внаслідок ДТП він зазнав значних втрат немайнового характеру у вигляді сильного емоційного потрясіння, порушення нормального життєвого укладу, внаслідок пошкодження автомобіля. Розмір заподіяної моральної шкоди позивач оцінив у сумі 13 000 грн 00 коп. Також позивач зазначав, що у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 прострочив грошове зобов`язання щодо відшкодування матеріальної шкоди у період з 13 лютого 2018 року по 11 листопада 2019 року, тому з останнього на його користь підлягають стягненню три проценти річних у розмірі 2 009 грн 90 коп. та інфляційні втрати у розмірі 4 556 грн 77 коп. відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь збитки, заподіяні внаслідок ДТП, у розмірі 57 956 грн 54 коп., з яких: матеріальна шкода у розмірі 38 389 грн 87 коп., моральна шкода у розмірі 13 000 грн 00 коп., три проценти річних у розмірі 2 009 грн 90 коп. та інфляційні втрати у розмірі 4 556 грн 77 коп. Також ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь витрати пов`язані із розглядом справи у розмірі 8 268 грн 40 коп., з яких: витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6 000 грн 00 коп., витрати пов`язані з отриманням звіту про вартість матеріального збитку у розмірі 1 500 грн 00 коп. та судовий збір у розмірі 768 грн 40 коп.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 19 липня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану внаслідок ДТП 13 січня 2018 року, у розмірі 5 000 грн 00 коп., судовий збір у розмірі 768 грн 40 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 500 грн 00 коп.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що підстави для стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди, завданої пошкодженням його автомобіля, відсутні, оскільки покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на відповідача, який уклав відповідний договір страхування і сплачував страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності, враховуючи, що ліміт відповідальності страховика ТДВ «СК «Київ РЕ» на підставі полісу №АМ2637243 в повній мірі покриває розмір шкоди, завданої власнику транспортного засобу «BMW 335 D», д.н.з. НОМЕР_2 . Посилання позивача на те, що 01 серпня 2019 року ТДВ «СК «Київ РЕ» позбавлено членства в Моторному (транспортному) страховому бюро України (далі - МТСБУ), станом на 07 травня 2020 року відносно товариства відкрито 55 виконавчих проваджень та фактично останнє не здійснює свою діяльність, що надає позивачу право звернутися з позовом про стягнення шкоди безпосередньо до особи, яка її завдала, суд вважав безпідставними, оскільки ДТП сталась 13 січня 2018 року, а ТДВ «СК «Київ РЕ» втратило членство в МТСБУ з 01 серпня 2019 року, у зв`язку з наявністю заборгованості по сплаті внесків та відрахувань до фондів МТСБУ. Оскільки позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних є похідними від основної вимоги про стягнення матеріальної шкоди, у задоволенні якої відмовлено, то суд дійшов висновку, що такі вимоги також задоволенню не підлягають.

Разом з тим, врахувавши фактичні обставини справи, тривалість моральних страждань позивача та негативні наслідки, які для нього настали внаслідок ДТП, а також те, що розмір моральної шкоди не повинен приводити до збагачення, виходячи із засад розумності та справедливості, суд першої інстанції дійшов висновку, що стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 5 000 грн 00 коп. буде достатнім для відновлення порушених прав позивача.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Мохнюк Д.М. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, неврахування висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах.

Також адвокат Мохнюк Д.М. просить стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати на правову допомогу у розмірі 5 000 грн 00 коп., які понесені позивачем при розгляді справи у суді першої інстанції, судові витрати на правову допомогу у розмірі 3000 грн 00 коп., які понесені позивачем в суді апеляційної інстанції, витрати, пов`язані з отриманням звіту про вартість матеріального збитку у розмірі 1 500 грн 00 коп., судовий збір за подачу позову в розмірі 768 грн 40 коп. та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 155 грн 00 коп.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , послався на правові висновки Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №754/1108/15, зазначивши, що припинення ТДВ «СК «Київ РЕ» членства в МТСБУ не звільняє страховика від виконання зобов`язань за укладеними раніше договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Крім того, ТДВ «СК «Київ РЕ» не визнано банкрутом та (або) ліквідовано. Тому вказує, що висновки суду першої інстанції зводяться до того, що позивач мав пред`являти свої позовні вимоги не до відповідача -фізичної особи, а до страхової компанії, яка застрахувала його цивільно-правову відповідальність, а саме, до ТДВ «СК «Київ РЕ».

Проте, на думку заявника, суд першої інстанції не врахував, що Верховний Суд у своїй ухвалі від 09 січня 2020 року у справі № 753/15214/16-ц відступив від правового висновку, на який посилався суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення, та зазначив, що підхід за якого потерпілий в будь-якому випадку повинен звернутися із заявою (позовом) до страхової компанії, в якої застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди, не розрахований на ті випадки, коли страхова компанія позбавлена ліцензії, виключена із МТСБУ,перебуває в стані припинення (банкрутства), фактично не здійснює діяльності. У перелічених випадках підхід за якого потерпілий в будь-якому випадку повинен звернутися із заявою (позовом) до страхової компанії є несправедливим. Адже очевидно, що потерпіла особа в ДТП, навіть стягнувши із такого страховика страхове відшкодування на підставі судового рішення, не отримає реального відшкодування завданої в ДТП шкоди. Натомість скасування судового рішення, яким стягнуто шкоду безпосередньо з винної особи, в такому разі призведе до неможливості відновлення прав потерпілого. Проте висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-17бцс18) та в постанові від 03 жовтня 2018 року в справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) мають категоричний характер, без наведення меж їх застосування, і це допускає можливість їх поширення й на ті випадки, за яких страхова компанія позбавлена ліцензії, виключена із МТСБУ, перебуває в стані припинення (банкрутства), фактично не здійснює діяльності. У зв`язку із наведеним колегія суддів вважає за необхідне відступити від висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 04 липня 2018 року у справі№755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) та від 03 жовтня 2018 року в справі №760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) шляхом їх конкретизації та вказати, що у разі, якщо страхова компанія позбавлена ліцензії, виключена із МТСБУ, перебуває в стані припинення (банкрутства), фактично не здійснює діяльності, ці висновки не застосовуються та потерпілий може звернути з позовом про стягнення шкоди безпосередньо до особи, яка її завдала.

Крім того, зазначає, що висновок суду першої інстанції про те, що ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 06 грудня 2019 року у справі №753/9521/18 залишено без розгляду позовну заяву ТДВ «СК «Київ Ре» до ОСОБА_2 про визнання полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів недійсним, а отже, поліс №АМ/2637243 є чинним станом на дату вчинення ДТП, не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки вказана позовна заява у справі №753/9521/18 була залишена без розгляду, у зв`язку з неявкою представника позивача в судове засідання. Проте, в ухвалі суду немає посилань на те, що позивач заявив про відсутність вимог до відповідача щодо дійсності полісу, що не виключає можливості повторного пред`явлення аналогічних позовних вимог. Вказує, що відповідно до відомостей, розміщених на офіційному сайті МТСБУ, за результатами здійснення пошуку полісу страхування, наявного у відповідача, поліс не знайдено.

Учасники справи не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 57 956 грн 54 коп., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 13 січня 2018 року о 15 год 00 хв. по вул. Миропільській, 23 у місті Києві, відповідач ОСОБА_2 , керуючи транспортом «Daewoo Lanos», д.н.з. НОМЕР_1 , перед початком руху не переконався, що це буде безпечно і не створить перешкод іншим учасникам дорожнього руху, розпочав рух та скоїв зіткнення з транспортним засобом «BMW 335 D», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 . В результаті вказаної ДТП пошкоджено автомобіль марки «BMW 335 D», д.н.з. НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_1 .

Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 13 лютого 2018 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КпАП України та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі двадцяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 340 грн 00 коп. на користь держави (а.с.13, т.1).

Станом на 13 січня 2018 року цивільно-правова відповідальність за забезпеченим транспортним засобом «Daewoo Lanos», д.н.з. НОМЕР_1 , застрахована ТДВ «СК «Київ РЕ» на підставі полісу №АМ/2637243 з лімітом відповідальності на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну у розмірі 100 000 грн 00 коп., розмір франшизи - 1 000 грн 00 коп. (а.с.93, т.1).

На замовлення ОСОБА_1 суб`єктом підприємницької діяльності - оцінювачем ОСОБА_3 складено звіт №4242 про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу «BMW 335 D», д.н.з. НОМЕР_2 , відповідно до якого вартість матеріального збитку, заподіяного власнику вказаного транспортного засобу, внаслідок ДТП станом на 17 січня 2018 року становить 39 389,87 грн. За складання даного звіту позивачем сплачено 1 500 грн 00 коп. (а.с.27, 30-69, 106, 109-147, т.1).

Судом першої інстанції встановлено, що 22 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернувся до ТДВ «СК «Київ РЕ» із заявою про страхове відшкодування у розмірі 32 824 грн 89 коп. (а.с.94, т.1).

За інформацією МТСБУ, страховик відповідача - ТДВ «СК «Київ РЕ» втратило членство в МТСБУ з 01 серпня 2019 року, у зв`язку з наявністю заборгованості по сплаті внесків та відрахувань до фондів МТСБУ. Припинення ТДВ «СК «Київ РЕ» членства в МТСБУ не звільняє страховика від виконання зобов`язань згідно з укладеними ним договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (а.с.91, т.1).

Згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відомості про перебування ТДВ «СК «Київ РЕ» в процесі припинення відсутні.

У позовній заяві ОСОБА_1 вказував, що відповідач йому добровільно відшкодував шкоду у розмірі 1 000 грн 00 коп.

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них.

Згідно з п.2.1 ст.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» , якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Відповідно до вимог п.22.1. ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

До такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 754/1108/15-ц.

Частиною 4 ст. 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На даний час Велика Палата Верховного Суду від правового висновку, викладеного у постанові від 04 липня 2018 року у справі №754/1108/15-ц не відступала.

Також відповідно до пунктів 2, 3 ст. 20 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі ліквідації страховика за його власним рішенням визначені договором обов`язки цього страховика виконує ліквідаційна комісія. У разі ліквідації страховика за рішенням визначених законом органів обов`язки за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності виконує ліквідаційна комісія. Обов`язки страховика за такими договорами, для виконання яких у страховика, що ліквідується, недостатньо коштів та (або) майна, приймає на себе МТСБУ. Виконання обов`язків у повному обсязі гарантується коштами відповідного централізованого страхового резервного фонду МТСБУ на умовах, визначених цим Законом.

Згідно з п.1 ст.41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі недостатності коштів та майна страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та (або) ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Отже, обов`язок із виконання договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності покладено на страхову компанію до завершення процедури її ліквідації в особі ліквідаційної комісії, а у разі недостатності коштів (майна) на МТСБУ.

Законодавець передбачає дві підстави для виплати страхового відшкодування потерпілому. Перша з них передбачена ст.35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Шкода може бути відшкодована на підставі звернення потерпілого до страховика за умови подання ним відповідної заяви про таке відшкодування.

Інший спосіб передбачає можливість звернення за відшкодуванням до суду з вимогою до страховика про відшкодування шкоди та ухвалення відповідного судового рішення. Так, згідно з пунктом 36.1 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду у разі, якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

Як зазначалось вище, 22 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернувся до ТДВ «СК «Київ РЕ» із заявою про страхове відшкодування у розмірі 32 824 грн 89 коп. (а.с.94, т.1).

Звернувшись із заявою про отримання страхового відшкодування до ТДВ «СК «Київ РЕ», позивач здійснив відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з можливих способів захисту свого порушеного права.

Випадки, коли шкода не відшкодовується страховиком (МТСБУ), визначені в ст.32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

У даній справі не встановлено випадків, за існування яких у ТДВ «СК «Київ РЕ» (МТСБУ) не виникає обов`язку із виплати страхового відшкодування позивачу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на відповідача, який уклав відповідний договір страхування і сплачував страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Із встановлених обставин справи вбачається, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 , як заподіювача шкоди, була застрахована у ТДВ «СК «Київ РЕ», яке на момент ДТП 13 січня 2018 року не було позбавлене права на здійснення страхової діяльності, а також не втратило членство в МТСБУ.

Установлено, що ТДВ «СК «Київ РЕ» втратило членство в МТСБУ з 01 серпня 2019 року. Відомості про перебування ТДВ «СК «Київ РЕ» в процесі припинення відсутні.

Статтею 52 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» врегульовано питання припинення членства в МТСБУ, зокрема, повне членство страховика в МТСБУ припиняється у разі позбавлення страховика - повного члена МТСБУ такого статусу, втрати цим страховиком статусу асоційованого члена МТСБУ або виключення такого страховика із членів МТСБУ. Страховик, членство якого у МТСБУ припинено, зобов`язаний виконати свої зобов`язання згідно з укладеними ним договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Вказаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 753/15214/16-ц.

Отже, в даному випадку факт припинення у ТДВ «СК «Київ РЕ» членства у МТСБУ не звільняє страховика виконати свої зобов`язання згідно з укладеними ним договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, у даному випадку за договором №АМ/2637243, укладеного відповідачем з ТДВ «СК «Київ РЕ» 18 грудня 2017 року (а.с.93, т.1), та не надає право покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на заподіювача шкоди - відповідача у справі ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги про те, що Верховний Суд в ухвалі від 09 січня 2020 року у справі №753/15214/16-ц відступив від правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 04 липня 2018 року у справі №754/1108/15-ц, не заслуговують на увагу з таких підстав.

Так, ухвалою Верховного Суду від 09 січня 2020 року у справі №753/15214/16-ц, яка є аналогічною даній справі, передано вказану справу №753/15214/16-ц на розгляд Великої Палати Верховного Суду, з підстав вказаних представником позивача в апеляційній скарзі.

Проте, Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 03 березня 2020 року дійшла висновку про відсутність у справі №753/15214/16-ц виключної правової проблеми, вирішення якої необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, а звідси й про відсутність підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

За результатами розгляду справи №753/15214/16-ц, Верховний Суд у своїй постанові від 17 червня 2020 року дійшов висновку про відсутність покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на відповідача, який уклав відповідний договір страхування і сплачував страхові платежі та підтвердив обов`язок страховика, членство якого у МТСБУ припинено, виконати свої зобов`язання згідно з укладеними ним договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Доводи апеляційної скарги щодо недійсності страхового полісу №АМ/2637243, укладеного відповідачем з ТДВ «СК «Київ РЕ»18 грудня 2017 року, є необґрунтованими, виходячи з такого.

Як зазначалося вище, станом на 13 січня 2018 року цивільно-правова відповідальність за забезпеченим транспортним засобом «Daewoo Lanos», д.н.з. НОМЕР_1 , застрахована ТДВ «СК «Київ РЕ» на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс №АМ/2637243) з лімітом відповідальності на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну у розмірі 100 000 грн 00 коп., розмір франшизи - 1 000 грн 00 коп. (а.с.93, т.1).

У ст.204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Доказів того, що договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс №АМ/2637243) визнано судом недійним, а також, що він має ознаки нікчемності, матеріали справи не містять, а тому вказаний поліс №АМ/2637243 в силу ст.204 ЦК України є правомірним.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 06 грудня 2019 року у справі №753/9521/18, позовну заяву ТДВ «СК «Київ Ре» до ОСОБА_2 про визнання полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів недійсним залишено без розгляду (а.с.204-206, т.1).

Отже, встановлено, що поліс №АМ/2637243 був чинним станом на дату вчинення ДТП 13 січня 2018 року.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача ОСОБА_2 матеріальної шкоди у розмірі 38 389 грн 87 коп., завданої позивачу в результаті ДТП, яке мало місце 13 січня 2018 року.

Оскільки судом першої інстанції відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині відшкодування відповідачем матеріальної шкоди у розмірі 38 389 грн 87 коп., то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача трьох процентів річних у розмірі 2 009 грн 90 коп. та інфляційних втрат у розмірі 4 556 грн 77 коп. відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, які нараховані на вказану вище суму у розмірі 38 389 грн 87 коп.

З наведених підстав суд першої інстанції також дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача витрат, понесених позивачем за складання звіту про вартість матеріального збитку у розмірі 1 500 грн 00 коп.

Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно з п.3 ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (ч.4 ст.23 ЦК України).

Статтею 1167 ЦК України встановлено загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, відповідно до частини першої якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 3, 9 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 5 000 грн 00 коп., суд першої інстанції правильно керувався ст.ст.23,1167 ЦК України й виходив із того, що внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, позивачу завдана моральна шкода, як полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з пошкодженням автомобіля.

Колегія суддів вважає, що визначений судом розмір заподіяної позивачу моральної шкоди відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині стягнення матеріальної та моральної шкоди ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування в цій частині при апеляційному розгляді не встановлено.

Також апеляційний суд погоджується з рішенням суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1 500 грн 00 коп., з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 ч.3 ст.133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч.1-6 ст.137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

З матеріалів справи вбачається, що 05 листопада 2019 року між ОСОБА_1 та адвокатським об`єднанням «Альфа Адвокат Консалтинг», в особі адвоката Шульги А.О., укладено договір №0119/19 про надання правової допомоги, за яким ОСОБА_1 доручив, а адвокатське об`єднання прийняло на себе зобов`язання надати ОСОБА_1 правову допомогу: підготовка позовної заяви про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, що мала місце 13 січня 2018 року у АДРЕСА_1 ; представництво інтересів ОСОБА_1 в суді першої інстанції під час розгляду справи про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, що мала місце 13 січня 2018 року у АДРЕСА_1 (а.с.70-73, 150-152, т.1).

На підставі вказаного вище договору про надання правової допомоги, адвокатським об`єднанням «Альфа Адвокат Консалтинг» 13 листопада 2019 року видано ордер серії КС №674465 на надання правової допомоги адвокатом Мохнюком Д.М. (а.с.86, т.1).

Відповідно до п.3.1 договору про надання правової допомоги, сторони погодили, що за послуги передбачені даним договором ОСОБА_1 сплачує адвокатському об`єднанню грошові кошти на підставі розрахунку, шляхом перерахування на поточний рахунок виконавця, вказаний в даному договорі в наступному розмірі та строки: за підготовку позовної заяви про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, що мала місце 13 січня 2018 року у АДРЕСА_1 у розмірі 3 000 грн 00 коп. до 08 листопада 2019 року; за представництво інтересів ОСОБА_1 судових засіданнях (за одне засідання) 1 500 грн 00 коп. не пізніше ніж за 10 календарних днів до судового засідання.

З акту про надання частини послуг за договором про надання правової допомоги №0119/19 від 05 листопада 2019 року вбачається, що вартість послуги по підготовці позовної заяви про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, становить 3 000 грн 00 коп. (а.с.155, т.1).

05 листопада 2019 року на підставі рахунку-фактури №СФ-0121 ОСОБА_1 на рахунок адвокатського об`єднання «Альфа Адвокат Консалтинг» сплачено 3 000 грн 00 коп. (а.с.87, 153-154, т.1).

Також 06 травня 2020 року між ОСОБА_1 та адвокатським об`єднанням «Альфа Адвокат Консалтинг» укладено додаткову угоду до договору №0119/19 про надання правничої допомоги від 05 листопада 2019 року, відповідно до якої сторони досягли згоди доповнити перелік правової допомоги, а саме, до п.3.1 договору включено послугу по підготовці відповіді на відзив, вартість якої становить 2 000 грн 00 коп., строк оплати до 07 травня 2020 року (а.с.210, т.1).

На підставі рахунку-фактури №СФ-0043 від 06 травня 2020 року, того ж дня ОСОБА_1 на рахунок адвокатського об`єднання «Альфа Адвокат Консалтинг» сплачено 2 000 грн 00 коп. (а.с.209-211, т.1).

Апеляційний суд враховує, що сам факт надання учасником справи доказів понесення судових витрати на професійну правничу допомогу, не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у визначеному учасником справи розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у додатковій постанові від 14 листопада 2018 року у справі №753/15687/15.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розподіляючи витрати, понесені ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу, дійшов правильного висновку про те, що оскільки позов задоволено частково, а також беручи до уваги обсяг наданих послуг і виконаних робіт та їх вартість, докази, які підтверджують здійснення відповідних витрат позивача, з відповідача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати на правничу допомогу у розмірі 1 500 грн 00 коп.

Матеріали справи та зміст оскаржуваного рішення суду в цій частині не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, які передбачені ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Що стосується клопотання адвоката Мохнюка Д.М. в апеляційній скарзі про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на правову допомогу та судового збору, понесених позивачем в суді апеляційної інстанції, то воно не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до положень ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу представника позивача залишає без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, то відсутні передбачені ч.13 ст.141 ЦПК України підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на правову допомогу та судового збору, які понесені позивачем в суді апеляційної інстанції.

Згідно з ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - адвоката Мохнюка Дмитра Михайловича залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 липня 2021 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: