Постанова

Іменем України

08 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 466/6683/14

провадження № 61-12св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство «Українська залізниця»,

відповідач - Брюховицька селищна рада, ОСОБА_1 ,

треті особи: Відділ Держземагенства у м. Львові, Третя Львівська державна нотаріальна контора,

розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 червня 2017 року в складі судді Кавацюка В. І. та на постанову Львівського апеляційного суду від 03 грудня 2020 року в складі колегії суддів Копняк С. М., Бойко С. М., Ніткевича А. В.,

ВСТАНОВИВ :

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2014 року державне територіально-галузеве об`єднання «Львівська залізниця» (далі - ДТГО «Львівська залізниця»), правонаступником якого є ПАТ «Укрзалізниця», звернулось із позовом до Брюховецької селищної ради, ОСОБА_1 про визнання незаконним рішення виконавчого комітету Брюховецької селищної ради, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку.

В обґрунтування позову вказувало, що під час обстеження 02 квітня 2014 року земель Львівської залізниці комісією у складі інженера сектора з управління майновими та земельними ресурсами Львівської дирекції залізничних перевезень, землевпорядника та головного інженера відокремленого підрозділу залізниці «Кам`янка-Бузька дистанція колії» і інженера технічного відділу Львівської дирекції залізничних перевезень встановлено, що на території смт. Брюховичі в смузі відведення залізниці на 7 + 451м - км + 504 м з правої сторони за ходом кілометрів, на відстані 30 м від осі головної колії, при ширині смуги відведення залізниці 40 м, знаходиться земельна ділянка протяжністю 53 м, надана у власність ОСОБА_1 .

Вказана земельна ділянка знаходиться у власності ОСОБА_1 згідно свідоцтва про право на спадщину за законом серія СА № 363339, зареєстрованого в реєстрі за № 1-140 від 22 березня 2005 року, на підставі якого останньому видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 520623 від 16 вересня 2008 року.

ОСОБА_1 отримав зазначену земельні ділянку у спадщину після смерті матері ОСОБА_2 , якій вона належала на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ЛВ № 73111916, виданого 21 січня 1994 року на підставі рішення Брюховицької селищної ради народних депутатів від 25 червня 1993 року № 193.

В результаті прийняття виконавчим комітетом Брюховицької селищної ради народних депутатів оскаржуваного рішення від 25 червня 1993 року порушено право залізниці на землекористування у розмірах, визначених планом смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах Львова від 4 + 850м до км 11 + 106 м, розробленого проєктною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1962 році.

Зазначений план смуги відведення є проєктно-технічною документацією та у розумінні статті 17 Закону України «Про містобудування» є містобудівною документацією, що є основою при наданні у власність земель.

З урахуванням зазначених обставин позивач на підставі статей 152-155 ЗК України просив:

визнати незаконним рішення виконавчого комітету Брюховицької селищної ради від 25 червня 1993 року № 193;

визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом серія СА № 363339, зареєстроване в реєстрі за № 1-140 від 22 березня 2005 року;

визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 520623, виданий 16 вересня 2008 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 06 червня 2017 року, з урахуванням ухвали Шевченківського районного суду м. Львова від 23 листопада 2017 року про виправлення описки, в задоволенні позову ПАТ «Укрзалізниця» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що рішення виконкому Львівської обласної ради депутатів трудящих від 03 липня 1962 року № 612 «Про додаткове розширення смуги лісових насаджень Львівської залізниці напрямку Рудно-Підбірці», яким було відведено Львівській залізниці додатково 24,82 га за рахунок орних земель учгоспу «Дублянський», підлягало затвердженню Радою міністрів УРСР (пункт 3), однак затверджено не було. Окрім того зазначене рішення було скасовано 27 жовтня 1962 року рішенням виконкому Львівської обласної ради депутатів трудящих за № 1001 «Про відведення земельних ділянок для виробничих потреб організацій області». Зазначене дає підстави вважати, що колія Рудно-Підбірці Львівської залізниці на території смт. Брюховичі в смузі відведення залізниці на проміжку км 7 + 451м - км 7 + 504 м була побудована та введена в експлуатацію згідно іншого «Плану смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці», розробленого до 01 січня 1958 року, і відповідно меншої площі на 24,82 га. Вказане свідчить про відсутність підстав для задоволення позову.

Короткий зміст постанов апеляційної та касаційної інстанцій

Постановою апеляційного суду Львівської області від 26 квітня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ «Укрзалізниця» задоволено; рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 червня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ «Укрзалізниця» задоволено;

визнано незаконним рішення виконавчого комітету Брюховецької селищної ради від 25 червня 1993 року № 193;

визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом серія СА № 363339, зареєстроване в реєстрі за № 1-140 від 22 березня 2005 року;

визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 520623, виданий 16 вересня 2008 року ОСОБА_1

вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що приймаючи оскаржене рішення № 193 від 25 червня 1993 року, виконком Брюховицької селищної ради порушив вимоги статей 9, 17, 19 ЗК України та без вилучення спірної земельної ділянки у землекористувача - залізниці передав її у власність ОСОБА_2 . Спірна земельна ділянка належить до земель державної власності, а саме до земель залізничного транспорту, які не можуть передаватися у приватну власність, а тому Брюховицька селищна рада не мала законних повноважень щодо розпорядження землями такої категорії.

Постановою Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; постанову апеляційного суду Львівської області від 26 квітня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що апеляційний суд під час вирішення справи належним чином не дослідив достовірність та достатність доказів, не навів мотивів, які б підтверджували накладення земельної ділянки, яка віднесена до смуги відведення, та земельної ділянки, яка належить ОСОБА_1 .

Короткий зміст постанови апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 03 грудня 2020 року апеляційну скаргу ПАТ «Укрзалізниця» задоволено частково; рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 червня 2017 року, з урахуванням ухвали Шевченківського районного суду м. Львова від 23 листопада 2017 року про виправлення описки, скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «Українська Залізниця» відмовлено; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що відповідно до акту комісійного обстеження від 02 квітня 2014 року та Плану смуги відведення частина земельної ділянки, успадкованої відповідачем, знаходиться в межах смуги відведення залізниці, (площа перетину становить 0,0448 га), чим порушено право позивача на користування належною йому земельною ділянкою за її цільовим призначенням, а саме для забезпечення функціонування залізничного транспорту, шляхом прийняття оскаржуваних рішень. На спростування вказаних обставин відповідач належних і допустимих доказів не надав, у зв`язку з чим апеляційний суд зробив висновок, що комісійний акт від 02 квітня 2014 року та План смуги відведення є доказами, які у своїй сукупності підтверджують перетин меж (накладення) земельних ділянок. Таким чином, встановивши накладення земельної ділянки, яка віднесена до смуги відведення, та земельної ділянки, яка належить ОСОБА_1 , апеляційний суд уважав позовні вимоги ПАТ Укрзалізниця» обґрунтованими.

Зазначивши, що:

спірні правовідносини виникли під час дії ЦК УРСР в редакції 1963 року, відповідно до якого загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки (стаття 71 ЦК УРСР);

позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін (стаття 75 ЦК УРСР);

ПАТ «Українська залізниця» просило визнати недійсним рішення органу місцевого самоврядування 1993 року, а з позовом звернулося у 2014 році через 21 рік і не надало доказів на підтвердження можливості довідатися про оспорюване рішення органу місцевого самоврядування, яке перебуває у загальному доступі,

апеляційний суд відмовив у задоволенні позовної вимоги про скасування рішення Брюховицької селищної ради народних депутатів від 25 червня 1993 року в зв`язку з пропуском позовної давності та як наслідок відмовив у задоволенні інших позовних вимог, оскільки вони є похідними від цієї вимоги.

Аргументи учасників справи

У січні 2021 року АТ «Укрзалізниця» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 червня 2017 року та на постанову Львівського апеляційного суду від 03 грудня 2020 року, просить їх скасувати як такі, що прийняті з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні позову через пропуск позовної давності та не звернув увагу на статтю 76 ЦК УРСР, відповідно до якої право на позов у особи виникає з дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права. АТ «Укрзалізниця» стало відомо про порушення свого права під час обстеження земель у квітні 2014 року, про що складено відповідний акт, а тому початок перебігу позовної давності має обчислюватися з цього часу. У позивача була відсутня об`єктивна можливість дізнатися про рішення виконкому як акту індивідуальної дії у 1993 році, оскільки на той час така інформація не підлягала загальному доступу. Апеляційний суд з порушенням норм закону застосував позовну давність до вимог негаторного позову, який можна пред`явити впродовж усього тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки.

У березні 2021 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшов відзив, у якому він просить касаційну скаргу АТ «Укрзалізниця» залишити без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржених судових рішень. Вказує, що суди зробили правильний та обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову АТ «Укрзалізниця», оскільки позивач не був позбавлений можливості своєчасно реалізувати право на захист своїх прав, чого у встановлений законом строк не зробив.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 02 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження у справі.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, зокрема, якщо судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

В ухвалі Верховного Суду від 02 лютого 2021 року вказано, що касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, що апеляційний суд при вирішенні справи не застосував висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року в справі № 369/6892/15-ц, від 30 січня 2019 року в справі № 357/9328/15-ц, від 07 квітня 2020 року в справі № 372/1684/14-ц, від 28 листопада 2018 року в справі № 504/2864/13-ц, від 04 липня 2018 року в справі № 653/1096/16-ц, від 12 червня 2019 року в справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року в справі № 487/10132/14-ц та в постановах Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року в справі № 6-2407цс15, від 01 липня 2015 року в справі № 6-178гс15, постановах Верховного Суду від 15 травня 2018 року в справі № 911/3210/17, від 08 травня 2018 року в справі № 911/2534/17.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, щорішенням виконкому Брюховицької селищної ради народних депутатів від 25 червня 1993 року № 193 земельна ділянка, що розташована на території Боюховицької селищної ради, смт Брюховиці м. Львова, передана матері відповідача - ОСОБА_2 , на підставі чого їй 21 січня 1994 року було видано державний акт на право приватної власності на землю серії ЛВ № 73111916.

ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 березня 2005 року серія СА № 363339, зареєстрованого в реєстрі за № 1-140, спірна земельна ділянка набута у спадщину ОСОБА_1 , якому 16 вересня 2008 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 520623.

Згідно плану смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці (який відповідно до статті 17 Закону України «Про основи містобудування» є містобудівною документацією) в адміністративних межах міста Львова від 4 км + 850 м до 11 км + 106 м (план смуги відведення) ширина смуги відведення залізниці становить 40 метрів від осі головної колії.

Актом обстеження від 02 квітня 2014 року встановлено, що на території смт. Брюховичі в смузі відведення залізниці на 7 км + 451 м - 7 км + 504 м з правої сторони заходом кілометрів на відстані 21, 20 м, на 7 км + 504 м на відстані 30 м від осі головної колії, при ширині смуги відведення залізниці 40 м, знаходиться земельна ділянка з кадастровим номером :09:002:0121, загальна площа якої становить 0,0785 га, огороджена бетонною огорожею, протяжністю 53 м, надана у власність ОСОБА_1 .

При виготовленні документів, що посвідчують право користування земельними ділянками смуги відведення, у тому числі в адміністративних межах смт. Брюховичі, Державним територіально-галузевим об`єднанням «Львівська залізниця» на частині смуги відведення виявлено перетин (накладання) земельної ділянки з кадастровим номером :09:002:0121, загальна площа якої становить 0,0785 га, площа перетину становить 0,0448 га.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про залізничний транспорт» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) землі, що надаються в користування для потреб залізничного транспорту, визначаються відповідно до Земельного кодексу України та Закону України «Про транспорт». До земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту. Для забезпечення у межах смуги відведення нормальної експлуатації залізничних колій, ліній електропостачання та зв`язку, інших пристроїв та об`єктів залізничного транспорту загального користування, а також у місцях, де є небезпека зсувів, обвалів, розмивів, селей, снігозанесень та інших небезпечних впливів, встановлюються охоронні зони. Охоронні зони - ділянки землі, прилеглі до земель залізничного транспорту загального користування і необхідні для забезпечення збереження, міцності та стійкості споруд, пристроїв та інших об`єктів залізничного транспорту. Порядок встановлення охоронних зон, їх розміри і режим користування визначаються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частиною першою статті 11 Закону України «Про транспорт» землями транспорту визнаються землі, надані в користування підприємствам і організаціям транспорту згідно із Земельним кодексом України, для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку об`єктів транспорту.

Частиною першою статті 23 Закону України «Про транспорт», яка кореспондується з положеннями статті 68 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), встановлено, що до земель залізничного транспорту належать землі, надані в користування підприємствам і організаціям залізничного транспорту відповідно до чинного законодавства України. До складу цих земель входять землі, які є смугою відведення залізниць, а саме землі, надані під залізничне полотно та його облаштування, станції з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації, захисні та укріплюючі насадження, службові, культурно-побутові приміщення та інші споруди, необхідні для забезпечення роботи залізничного транспорту.

Правовий статус земель залізничного транспорту визначено законом і не може бути змінено в будь-який інший спосіб, аніж визначено законодавством. Наявність чи відсутність у залізниці документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, який ґрунтується на визначеному законом юридичному факті належності земель до залізничного транспорту.

За таких обставин наявність чи відсутність у землекористувача документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, оскільки його вже визначено законом.

Близькі за змістом правові висновки викладено в постановах Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 3-305гс15, у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 466/1058/15-ц (провадження № 61-23268св18), від 13 січня 2021 року у справі № 715/2402/18 (провадження № 61-8999св20).

У справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції встановив, що частина спірної земельної ділянки накладається на земельну ділянку залізничного транспорту, яка перебуває у користуванні АТ «Українська залізниця», а тому Брюховицька селищна рада не мала законних повноважень розпоряджатися землями такої категорії.

Правовідносини у цій справі виникли в 1993 році у зв`язку з передачею спірної земельної ділянки виконкомом сільської ради матері відповідача, а тому відповідно до частини першої статті 5 ЦК України до спірних правовідносин підлягають застосуванню вимоги Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі - ЦК УРСР).

Відповідно до вимог статті 76 ЦК УРСР перебіг позовної давності починається з дня виникнення права на позов; право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Згідно зі статтею 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін (стаття 75 ЦК УРСР). Відповідно до статті 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Отже, дійшовши висновку про обґрунтованість позовних вимог, апеляційний суд встановивши пропуск позовної давності позивачем, застосував до спірних правовідносин її наслідки.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року в справі № 444/2295/18 (провадження № 61-4204св21) зазначено, що «можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) зазначала, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які відбулися у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» («Stubbings and Others v. the United Kingdom») § 51)), рішення ЄСПЛ від 29 січня 2013 року у справі «Золотас проти Греції» (Zolotas v. Greece) § 43)).

У рішенні від 22 липня 2014 року у справі «Grafescolo S.R.L. v. The Republic of Moldova» ЄСПЛ зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло привести до відмови в позові. Проте суд не навів ніяких обґрунтованих причин для невзяття до уваги цього важливого аргументу (§ 22, 23)».

У справі, що переглядається, АТ «Українська залізниця», зокрема, просило визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Брюховицької селищної ради від 25 червня 1993 року № 193, яким земельну ділянку передано в приватну власність матері відповідача.

Із позовом АТ «Українська залізниця» звернулося у вересні 2014 року, тобто більше ніж через 21 рік після прийняття оскарженого рішення сільської ради та видачі державного акта про право власності на землю.

Апеляційний суд установив, що позивач не надав доказів на підтвердження того, що АТ «Українська залізниця» не мало об`єктивної можливості довідатися про оспорюване рішення органу місцевого самоврядування, яке перебуває у загальному доступі. Із часу прийняття оскаржуваного рішення Брюховицької селищної ради від 25 червня 1993 року № 193 мати відповідача та після прийняття спадщини і відповідач відкрито користувалися переданою їм у власність земельною ділянкою.

За таких обставин апеляційний суд зробив правильний висновок про пропуск позивачем позовної давності за вимогою про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради та, як наслідок, зробив правильний висновок про відмову в задоволенні інших позовних вимог як похідних.

Доводи касаційної скарги про те, що про порушене право АТ «Укрзалізниця» стало відомо лише у квітні 2014 року є безпідставними з огляду на висновки, зроблені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2019 року в справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19) в якій зазначено, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.

Посилання в касаційній скарзі на неврахування апеляційним судом того, що позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити упродовж усього тривання правопорушення, не заслуговують на увагу, оскільки таких вимог АТ «Укрзалізниця» не пред`являло.

Аргументи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду, а зводяться до незгоди заявника з ухваленим у справі судовим рішенням та необхідності переоцінки доказів у справі. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Згідно частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Доводи касаційної скарги, з урахуванням необхідності врахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року в справі № 444/2295/18 (провадження № 61-4204св21), не дають підстав вважати, що оскаржена постанова апеляційної інстанцій ухвалена без додержання норм матеріального та з порушенням норм процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, постанову апеляційного суду залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного суду від 03 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

М. М. Русинчук