Ухвала

22 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 463/3724/18

провадження № 61-4970св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Львівська міська рада, Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради,

розглянув в порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про роз`яснення постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Львівської міської ради, Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради (далі - Управління комунальної власності Львівської міської ради) про визнання незаконною та скасування ухвали Львівської міської ради, визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування витягу з Державного реєстру правочинів, визнання права спільної сумісної власності, зобов`язання вчинити дії, посилаючись на те, що по АДРЕСА_1 знаходиться чотириповерховий будинок квартирного типу, що складається з одинадцяти житлових квартир, кожна з яких приватизована, та підвальних нежитлових приміщень, зокрема скульптурної майстерні. Вони є власниками квартири № 9 в будинку за вказаною адресою. Кілька років тому співвласники будинку встановили у підвальному приміщенні № Vдерев`яні двері з метою захисту свого майна від періодичних крадіжок. Однак у лютому 2018 року вони дізналися, що у приміщенні № V була вимурувана стіна, в якій встановлено металеві двері. На їх запит Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» (далі - ОКП ЛОР «БТІ») повідомило, що на підставі відповідного рішення Львівської міської ради підвальні приміщення за номерами ІV та V загальною площею 20,6 кв. м викупила власник квартири № 3 - відповідач ОСОБА_3 , про що також свідчить договір купівлі-продажу від 20 лютого 2008 року. Однак вищезгадані приміщення є нежитловими, а коридори - неізольованими, тобто допоміжними, через які співвласники будинку мали доступ до своїх підвалів, каналізаційного колектора, загальнобудинкового лічильника та запірного вентиля центрального теплопостачання. В цих приміщеннях також знаходиться технічне обладнання будинку - теплотраса центрального опалення будинку Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго». Львівська міська рада не мала права надавати дозвіл на викуп спірних приміщень, оскільки квартири не перебували у власності територіальної громади міста. Крім того, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 як власники квартири № 3 самовільно захопили ще й частину приміщення номер V у вигляді смуги, чим позбавили інших співвласників доступу до відповідних мереж будинку. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили: визнати незаконною та скасувати ухвалу Львівської міської ради від 15 листопада 2007 року № 1267 в частині приватизації ОСОБА_3 способом викупу підвалу площею 20,6 кв. м по АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 20 лютого 2008 року № 1966; скасувати витяг з Державного реєстру правочинів від 20 лютого 2008 року № 5470262; визнати за всіма співвласниками житлових квартир будинку АДРЕСА_1 право спільної сумісної власності на приміщення за номерами IV та V площею 20,6 кв. м будинку АДРЕСА_1 ; зобов`язати власників квартири АДРЕСА_3 за власні кошти привести приміщення за номерами IV та V до попереднього стану згідно з аркушом 141 інвентаризаційної справи будинку.

Рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 25 липня 2019 року в задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 3 000 грн витрат на професійну правничу допомогу. Компенсовано ОСОБА_3 за рахунок держави 3 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Додатковим рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 06 серпня 2019 року відмовлено в задоволенні заяви представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 про ухвалення додаткового рішення у справі.

Постановою Львівського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Апеляційні скарги ОСОБА_6 та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення Личаківського районного суду міста Львова від 25 липня 2019 року та додаткове рішення цього суду від 06 серпня 2019 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Визнано незаконною та скасовано ухвалу Львівської міської ради від 15 листопада 2007 року № 1267 «Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності міста Львова, які підлягають приватизації способом викупу» в частині приватизації ОСОБА_3 способом викупу підвалу площею 20,6 кв. м по АДРЕСА_1 . Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень способом викупу від 20 лютого 2008 року № 1966, укладений між Управлінням комунальної власності Львівської міської ради та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гриник І. Ю., зареєстрований в реєстрі за № 103. Зобов`язано ОСОБА_3 , ОСОБА_4 за власні кошти привести нежитлові приміщення загальною площею 20,6 кв. м, позначені номерами IV та V, розташовані в підвалі будинку за адресою: АДРЕСА_1 , до їх стану, що існував до постановлення ухвали Львівської міської ради від 15 листопада 2007 року № 1267. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1 057,20 грн за розгляд справи судом першої інстанції та 1 585,80 грн за розгляд справи судом апеляційної інстанції. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 352,40 грн за розгляд справи судом першої інстанції та 528,60 грн за розгляд справи судом апеляційної інстанції. Стягнуто з Управління комунальної власності Львівської міської ради на користь ОСОБА_2 352,40 грн за розгляд справи судом першої інстанції та 528,60 грн за розгляд справи судом апеляційної інстанції. Стягнуто з Львівської міської ради на користь ОСОБА_2 352,40 грн за розгляд справи судом першої інстанції та 528,60 грн за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

У березні 2021 року ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року, а рішення Личаківського районного суду міста Львова від 25 липня 2019 року залишити в силі.

У квітні 2021 року ОСОБА_1 також подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року в частині відмови у визнанні його співвласником спірних приміщень за номерами IV і V та відмови у визнанні за всіма співвласниками будинку права спільної сумісної власності на спірні приміщення і ухвалити у вказаній частині нове рішення, яким задовольнити зазначені вимоги.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Постанову Львівського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року скасовано, а рішення Личаківського районного суду міста Львова від 25 липня 2019 року змінено шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови. В решті рішення Личаківського районного суду міста Львова від 25 липня 2019 року залишено в силі. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 3 524 грн судових витрат, понесених на сплату судового збору за подання касаційної скарги. Компенсовано ОСОБА_3 3 524 грн судового збору, сплаченого нею за подання касаційної скарги в цій справі, за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду заяву про роз`яснення постанови Верховного Суду від 22 вересня 2021 року, в якій просив роз`яснити, на підставі якої норми права суд компенсував ОСОБА_3 3 524 грн судового збору, сплаченого нею за подання касаційної скарги в цій справі, за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Заява ОСОБА_1 обґрунтована тим, що за подання касаційної скарги ОСОБА_3 сплатила судовий збір в розмірі 7 048 грн. Зі змісту касаційної скарги вбачається, що ОСОБА_3 оскаржувала виключно постанову Львівського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року, якою було задоволено лише три з п`яти позовних вимог немайнового характеру. Станом на червень 2018 року ставка судового збору за позовну вимогу немайнового характеру становила 704,80 грн. Таким чином, за подання касаційної скарги ОСОБА_3 повинна була сплатити 4 228,80 грн (704,80 грн х 3 вимоги немайнового характеру х 200 %), а не 7 048 грн.

Заява про роз`яснення судового рішення не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої-третьої статті 271 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) за заявою учасників справи, державного виконавця, приватного виконавця суд роз`яснює судове рішення, яке набрало законної сили, не змінюючи змісту судового рішення. Подання заяви про роз`яснення судового рішення допускається, якщо судове рішення ще не виконане або не закінчився строк, протягом якого рішення може бути пред`явлене до примусового виконання. Суд розглядає заяву про роз`яснення судового рішення у порядку, в якому було ухвалено відповідне судове рішення, протягом десяти днів з дня її надходження.

За змістом зазначеної статті незрозумілим є рішення суду, в якому припускається декілька варіантів тлумачення. Таким чином, підставою для роз`яснення рішення суду є утруднення чи неможливість його виконання.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 21 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», роз`яснення рішення суду можливе тоді, коли воно не містить недоліків, що можуть бути усунені лише ухваленням додаткового рішення, а є незрозумілим, що ускладнює його реалізацію. Зазначене питання розглядається судом, що ухвалив рішення, і в ухвалі суд викладає більш повно та ясно ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі, не вносячи змін у суть рішення і не торкаючись питань, які не були предметом судового розгляду. Якщо фактично порушено питання про зміну рішення або внесення в нього нових даних, у тому числі й роз`яснення мотивів ухваленого рішення, суд ухвалою відмовляє в роз`ясненні рішення.

При вирішені питання щодо розподілу судових витрат Верховний Суд виходив з того, що за подання касаційної скарги ОСОБА_3 сплатила судовий збір в розмірі 7 048 грн. Позивач ОСОБА_1 як особа з інвалідністю ІІ групи звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір». Оскільки за результатами розгляду справи по суті в задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено, то в силу положень статті 141 ЦПК України половина понесених відповідачем ОСОБА_3 судових витрат на сплату судового збору за подання касаційної скарги, тобто в розмірі 3 524 грн (7 048 грн/2), підлягає стягненню на її користь з позивача ОСОБА_2 , а решта цих витрат (3 524 грн) - компенсації за рахунок держави у зв`язку зі звільненням іншого позивача - ОСОБА_1 від сплати судового збору відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Отже, в судовому рішенні, яке просить роз`яснити заявник, наведено норми права (пункт 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», частина сьома статті 141 ЦПК України), на підставі яких Верховний Суд дійшов висновку про необхідність компенсувати ОСОБА_3 3 524 грн судового збору, сплаченого нею за подання касаційної скарги в цій справі, за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

При цьому здійснений Верховним Судом розподіл судових витрат не допускає кілька варіантів тлумачення, а викладені в постанові висновки є чіткими і зрозумілими.

Враховуючи наведене, а також те, що заявником фактично порушується питання про зміну розподілу судових витрат, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про роз`яснення постанови Верховного Суду від 22 вересня 2021 року в порядку, передбаченому статтею271 ЦПК України.

Разом з тим Верховний Суд зауважує, що оскільки у своїй касаційній скарзі ОСОБА_3 просила скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року повністю, і суд касаційної інстанції перевіряв законність цієї постанови в межах усіх позовних вимог, заявлених в місцевому суді, то подана названим відповідачем касаційна скарга правильно була оплачена судовим збором в розмірі 7 048 грн (704,80 грн х 5 вимог немайнового характеру х 200 %).

Керуючись статтею 271 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про роз`яснення постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2021 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийІ. М. Фаловська
Судді:В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
С. Ю. Мартєв
В. А. Стрільчук