Справа № 462/4922/17 Головуючий у 1 інстанції: Румілова Н.М.
Провадження № 22-ц/811/3438/20 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Шандри М.М., Ніткевича А.В.,

секретаря: Сеньків Х.І.,

без участі сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Залізничного районного суду м.Львова від 25 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваною ухвалою відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Ухвалу суду оскаржив ОСОБА_1 .

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 03 липня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Ухвалу Залізничного районного суду м.Львова від 25 квітня 2018 року скасовано.Постановлено нову ухвалу, якою частково задоволено заяву ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову.

Накладено арешт на Ѕ частину квартири загальною площею 61,2 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про прийняття спадщини №2-1457 виданого 16.09.2009 року Другою Львівською державною нотаріальною конторою (Адреса місця реєстрації ОСОБА_2 : АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_1 ).

Накладено арешт на Ѕ частки квартири загальною площею 61,2 кв.м. реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право на спадщину №2-1453, виданого 16.09.2009 року Другою Львівською державною нотаріальною конторою (адреса місця проживання ОСОБА_3 АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_2 ).

Накладено заборону відчуження на транспортні засоби, що належать ОСОБА_2 , яка проживає АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 , а саме:

- Ford Transit Conneсt, фургон маловантажний-В, 2011 р.в. № кузова НОМЕР_3 д.н.з. НОМЕР_4 ;

-Ford Escord 1.8D фургон маловантажний-В, номер кузова НОМЕР_5 , д.н.з. НОМЕР_6 .

Накладено заборону на відчуження на транспортний засіб, що належить ОСОБА_3 , що проживає у АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_2 , а саме: Mercedes- Benz 170v, універсал- В, 2006 р.в., № кузова НОМЕР_7 ,д.н.з. НОМЕР_8 .

Додатковою постановою Львівського апеляційного суду від 03 грудня 2018 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення з питання про розподіл судових витрат між сторонами задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 по 176 грн. 20 коп. з кожного сплаченого судового збору за подачу апеляційної скарги.

Постановою Верховного суду від 11 листопада 2020 року касаційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено частково.

Постанову Апеляційного суду Львівської області від 03 липня 2018 року та додаткову постанову Львівського апеляційного суду від 03 грудня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що необхідність вжиття заходів забезпечення позову полягає у тому, що можливість подальшого вільного розпорядження відповідачами у справі квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , що належить їм на праві спільної часткової власності та набута у порядку спадкування, а також транспортними засобами - утруднить та зумовить неможливість виконання у майбутньому рішення суду в разі задоволення позову, оскільки фактично вільне розпорядження майном може призвести до його реалізації, перепродажу, а отже не буде можливості захистити його права та законні інтереси (в майбутньому під час виконання рішення суду) щодо повернення коштів отриманих спадкодавцем відповідачів згідно з розпискою від 5 січня 2007 року.

Стверджує, що вид забезпечення позову є співмірним із заявленими позовними вимогами, оскільки вжиття заходів щодо накладення арешту на майно та заборона розпорядження ним стосується прав його як позивача, які виникнуть у разі прийняття судом рішення про задоволення позову.

Також зазначає, що у випадку забезпечення позову спадкоємці зможуть безперешкодно користуватися квартирою і транспортними засобами та будуть обмежені лише у праві реалізації/продажу майна.

Просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою заяву про забезпечення позову задовольнити.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Згідно ч. 5 статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 18 лютого 2021 року, є дата складення повного судового рішення 26 лютого 2021 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Встановлено, що у жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив стягнути із відповідачів, які є спадкоємцями ОСОБА_4 , визнаного померлим, кошти в сумі 149 748 грн, що були позичені йому 05 січня 2007 року.

У квітні 2018 року позивач звернувся до суду із заявою в якій просив з метою забезпечення позову накласти арешт на 1/2 частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 ; накласти арешт на 1/2 частку квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 ; накласти арешт на транспортні засоби, що належать ОСОБА_2 , а саме: Ford Transit Connect, номерний знак НОМЕР_4 ; Ford Escort 1.8D, номерний знак НОМЕР_6 , також накласти арешт на транспортний засіб, що належить ОСОБА_3 Merсedes Benz 170v, номерний знак НОМЕР_8 .

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи, має право вжити передбачених цим Кодексом заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Суд може застосувати кілька видів заходів забезпечення позову, перелік яких визначений частиною 2 статті 150 цього Кодексу, а також іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 9 цієї частини.

Забезпечення позову покликано, не порушуючи принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, вживати негайних заходів, направлених на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкодити спричиненню значної шкоди заявнику.

Згідно із роз`ясненням, яке міститься в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Умовою до застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Згідно приписів статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» (<...>) [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

Під час розгляду справи «East/West Alliance Limited» проти України» ЄСПЛ в п. 185 рішення від 23.01.2014р. нагадав, що вилучення власності в інтересах судочинства, яке не позбавляє власника його майна, а тільки тимчасово припиняє його можливості користуватися та розпоряджатися цим майном, зазвичай пов`язане із здійсненням контролю за використанням власності, що охоплюється сферою застосування другого абзацу статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Разом з тим, як зазначено в п. 168 цього рішення, будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

Відтак, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтовано виходив з того, що не існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову у разі невжиття заходів забезпечення позову накладення арешту на квартиру та транспортні засоби, а також, що відсутні відомості про вартість майна, на яке позивач просив накласти арешт, а відсутність таких відомостей унеможливлює визначити співвідношення обсягу позовних вимог до вартості майна та дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 .

Крім цього, як вбачається з матеріалів справи, на даний час спір між сторонами вирішений шляхом укладення мирової угоди, затвердженою ухвалою Львівського апеляційного суду від 20 серпня 2020 року, яка набрала законної сили, відтак вжиття заходів забезпечення позову на даний час є недоцільним, про що повідомили у своїй заяві від 18 лютого 2021 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для їх задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Залізничного районного суду м.Львова від 25 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 26 лютого 2021 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Шандра М.М.

Ніткевич А.В.