П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2021 року м. Київ

Справа № 22-4063 Головуючий у 1-й інстанції: Гаврилова О. В.

Унікальний № 312/50/20 Доповідач - Пікуль А. А.

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуль А. А.

суддів Гаращенка Д. Р.

Невідомої Т. О.

за участю секретаря Осінчук Н. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Міхальова Андрія Олександровича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання, -

у с т а н о в и в:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання, в якому просив розірвати договір довічного утримання від 04 вересня 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Худовою Ю. О., зареєстрований у реєстрі № 605 (а.с.3-6).

В обґрунтування позову було вказано наступне. ОСОБА_1 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 , яка складається з однієї житлової кімнати загальною площею 31,8 кв. м., житловою площею - 18,5 кв. м.

04 вересня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено нотаріально посвідчений договір довічного утримання, відповідно до умов якого позивач передав у власність відповідачу вищезазначене майно, а відповідач зобов`язалась забезпечити утримання позивача довічно на умовах цього договору.

В порушення умов договору відповідач належним чином свої обов`язки не виконує, кошти на утримання позивача та на оплату комунальних послуг не надає, намагання позивача щодо врегулювання спірних відносин в позасудовому порядку ігнорує. Ураховуючи невиконання відповідачем п. 6 договору довічного утримання, посилаючись на п. 14 договору довічного утримання та норми статей 651, 756 ЦК України позивач вважав, що договір підлягає розірванню, а набуте майно підлягає поверненню.

Ухвалою Великобілозерського районного суду Запорізької області від 28 лютого 2020 року цивільну справу № 312/50/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання та повернення права власності на квартиру передано за територіальною підсудністю на розгляд до Дніпровського районного суду м. Києва.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 25 листопада 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання відмовлено за безпідставністю заявленого позову.

Не погодившись з рішенням суду, адвокат Міхальов А. О. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити, а також скасувати додаткове рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 грудня 2020 року про стягнення з нього судових витрат (а.с.212-217).

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача, адвокат Пікалова Ю. М., висловила заперечення проти її задоволення та вказала, що висновки районного суду про відсутність правових підстав для задоволення позову в повній мірі відповідають дійсним обставинам справи, що встановлені судом на підставі письмових доказів. Відповідач за договором довічного утримання сплатила позивачеві значно більше коштів, ніж повинна, тому жодних підстав вважати, що ОСОБА_2 було допущене невиконання його істотних умов, немає (т.2, а.с.1-4).

Заслухавши доповідь судді Пікуль А. А., пояснення учасників справи: адвоката Міхальова А. О., який підтримав подану апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити; адвоката Пікалову Ю. М., яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила суд залишити оскаржуване рішення без змін, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія доходить висновку про те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 (т.1, а.с.10).

04 вересня 2015 року між ОСОБА_1 (відчужувач) та ОСОБА_2 (набувач) укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Худовою Ю. О., зареєстрований в реєстрі за № 606. (а.с.11-12)

Відповідно до умов даного договору, ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 зобов`язувалась забезпечувати ОСОБА_1 утриманням довічно на умовах цього договору.

Згідно з вимогами пункту 6. Договору ОСОБА_2 зобов`язалась довічно утримувати ОСОБА_1 , тобто забезпечувати грошовими ресурсами, на які той самостійно буде забезпечувати себе харчуванням, одягом, лікарськими засобами тощо. Сторони домовились, що утримання оцінюється сторонами за спільною згодою у розмірі 900 грн на місяць, які будуть щомісячно надаватися відчужувачу шляхом банківського або поштового переказу, або готівкою під розписку.

Крім вищевказаної суми, набувач зобов`язаний щомісячно сплачувати комунальні послуги за квартиру у терміни, встановлені відповідними договорами про надання послуг, незалежно від того, з ким вони укладені (набувачем чи відчужувачем). Кошти на оплату комунальних послуг повинні щомісячно надаватись відчужувачу шляхом банківського або поштового переказу, або готівкою під розписку.

У випадку зміни тарифів на вищевказані послуги відчужувач зобов`язаний письмово повідомити про це набувача протягом 5 днів з дня отримання ним квитанцій з новими тарифами. У випадку несвоєчасного повідомлення відчужувачем про зміну тарифів набувач не несе відповідальності за виникнення заборгованості по сплаті комунальних послуг.

Пунктом 7. Договору визначено, що грошове утримання буде щомісячно виплачуватись, починаючи з моменту укладання цього договору до 10 числа поточного місяця поштовим переказом за адресою квартири або готівкою на руки під розписку.

Одноразове грошове утримання визначено сторонами за спільною згодою у розмірі 65 000 грн, які відчужувач отримав повністю від набувача перед підписанням цього договору (п. 8 договору).

Істотними умовами договору вважатимуться вчасна проплата щомісячних платежів і довічне право на проживання відчужувача у вказаній квартирі (п.13 договору).

Згідно з п.14 договору, цей договір може бути розірвано за згодою сторін, а у випадку невиконання його істотних умов і відмови від добровільного розірвання однією із сторін - у судовому порядку.

Право власності на квартиру у набувача виникає з моменту державної реєстрації договору (п. 12 договору).

Перед укладанням вказаного договору сторонами підписано паспорт до «Договору довічного утримання», розділом 2 якого (побажання відчужувача за майбутнім договором) визначено розмір (орієнтовний) платні за квартиру включаючи комунальні платежі на день заповнення анкети - приблизно 376 грн, виходячи з квитанцій на сплату за житлово-комунальні послуги, за електроенергію, за газ, за телекомунікаційні послуги (а.с.95-98).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 районний суд виходив з того, що виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором довічного утримання підтверджується наданими суду письмовими доказами.

10 червня 2018 року припадало на неділю, отже виконання відповідачем зобов`язання в перший за ним робочий день - 11 червня 2018 року, вважається виконанням у строки, передбачені договором, що відповідає вимогам ч. 5 ст. 254 ЦК України.

З приводу оплати відповідачем, проведеної 11 червня 2019 року, районний суд прийняв доводи відповідача про неможливість здійснення переказу грошових коштів 10 числа вказаного місяця з об`єктивних причин - вихідного дня в поштовому відділенні, що відображено на сайті цього відділення, скріншот якого міститься в письмових поясненнях представника відповідача.

При вирішенні справи судом не встановлено порушення відповідачем істотних умов договору довічного утримання, як в розумінні змісту пунктів 13, 14 договору, так і в розумінні ст. 651 ЦК України.

При перевірці указаних висновків районного суду у контексті доводів апеляційної скарги позивача апеляційний суд виходить з наступного.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, є доведеними.

Висновки суду щодо відсутності підстав для задоволення позову ОСОБА_1 відповідають обставинам справи.

Всі висновки суду першої інстанції, мотиви, з яких суд вважав встановленою наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 , нормативно-правові акти, якими керувався суд при ухваленні рішення, повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення (а.с.194-198).

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.

За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За правилом ч.1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

У ч. 1 ст. 749 ЦК України закріплено обов`язки набувача за договором довічного утримання (догляду), якими можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.

Положення ч. 1 ст. 755 ЦК України не містить визначення неналежного виконання набувачем обов`язків за договором довічного утримання, а тому вирішуючи зазначене питання, суд має ураховувати конкретні обставини справи, а також умови договору довічного утримання та положення ст. 651 ЦК України, якою визначені загальні підстави для зміни або розірвання договору.

Частиною 2 ст. 651 ЦК України визначено, що договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотними є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У даних правовідносинах розірвання договору довічного утримання у судовому порядку у випадку невиконання його істотних умов та відмови від добровільного розірвання однією із сторін, а також правові наслідки його розірвання передбачені пунктами 13, 14 Договору (а.с.12).

Відповідно до п. 13 Договору істотними умовами договору вважатимуться вчасна проплата щомісячних платежів і довічне право на проживання відчужувача у вказаній квартирі. Разом з правом на проживання в квартирі відчужував приймає на себе обов`язок її зберігання та підтримання в належному стані. Відчужувач несе повну відповідальність за шкоду спричинену його діями третім особам в процесі використання квартири для свого проживання.

Згідно з п. 14 вказаного договору, цей договір може бути розірваний за згодою сторін, а у випадку невиконання його істотних умов і відмови від добровільного розірвання однієї зі сторін - у судовому порядку.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже наявність факту порушення зобов`язання є підставою позову, який повинен довести позивач у справі.

Звертаючись з позовом до суду, позивач, як на підставу для задоволення своїх позовних вимог про розірвання договору довічного утримання, посилався на те, що відповідач не виконує свої зобов`язання за договором щодо оплати комунальних послуг.

Як було вже зазначено вище, положеннями ст. 755 ЦК України передбачено, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини; на вимогу набувача.

Як роз`яснив Верховний Суд у своїй постанові від 19 червня 2019 року по справі № 759/501/17, тлумачення п. 1 ч. 1 ст.755 ЦК свідчить, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду за умови доведення відчужувачем факту порушення набувачем своїх обов`язків за договором довічного утримання (догляду), що може проявлятися у вигляді неповного чи неналежного забезпечення доглядом, допомогою, харчуванням відчужувача або у вигляді повного невиконання вказаних дій.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У даних правовідносинах виконання ОСОБА_2 своїх обов`язків за договором довічного утримання від 04 вересня 2015 року підтверджене письмовими доказами (т.1, а.с.66-94).

При вирішенні справи районним судом правильно встановлено, що, незважаючи на відсутність квитанцій або розписок на підтвердження здійснення оплат за лютий та липень 2017 року, травень 2019 року та часткове виконання зобов`язань по сплаті за житлово-комунальні послуги у вересні 2015 року, фактично відповідачем постійно сплачувались позивачеві кошти у розмірі, більшому, ніж передбачено умовами договору.

Тому доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не виконувала умови укладеного Договору та не надавала коштів на утримання позивача і оплату комунальних послуг, відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані.

Доводи апеляційної скарги щодо прострочення платежів та несплати грошових коштів у означені позивачем місяці відхиляються апеляційним судом як безпідставні, оскільки вони, по-перше, спростовуються відомостями наявних у розпорядженні суду письмових доказів; по-друге, отримали належну оцінку районного суду, яка викладена у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Оскільки доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам позивача, висловленим у районному суді, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, висновки районного суду є достатньо аргументованими, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaariv. Finland, № 49684/99, § 2)).

Ураховуючи викладене, апеляційний суд доходить висновку про те, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374-375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Міхальова Андрія Олександровича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, визначених. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 25 лютого 2021 року.

Головуючий А. А. Пікуль

Судді Д. Р. Гаращенко

Т. О. Невідома