Єдиний унікальний номер справи 487/6361/17
Провадження 22-ц/812/241/21 Головуючий в апеляційній інстанції - Лисенко П.П.
П О С Т А Н О В А

іменем України

22 лютого 2021 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Лисенка П.П.,

суддів: Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання: Богуславською О.М.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представників відповідача ТОВ «Екопік-Україна» Павленка В.В. та Педака С.В.,

представника ПАТ «Морський» - Лобаня Д.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Екопік-Україна» рішення Заводського районного суду м. Миколаєва , яке ухвалене 17 грудня 2019 року, в приміщенні того ж суду під головуванням судді Павлової Ж.П., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Екопік-Україна», приватного підприємства «Вікі» та ПАТ Банк «Морський» про визнання недійсними договорів,

в с т а н о в и л а:

01 грудня 2017 року ОСОБА_2 , діючи через свого представника ОСОБА_3 , пред`явив до ТОВ «Екопік-Україна» та ПП «Вікі» вищевказаний позов, який обґрунтовував наступним.

15 березня 2012 року між ПАТ «Банк» Морський» (далі Банк) та ПП «Вікі» було укладено кредитний договір №460312-КЮ, згідно п.1.1 якого, Банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти у виді відновлювальної кредитної лінії для ведення фінансової, господарської та іншої статутної діяльності, в тому числі на поповнення оборотних коштів з кредитним лімітом в розмірі 10 млн. грн., строком на 36 місяців (до 15.03.2015 року), під зворотне зобов`язання позичальника повернути вказані кошти, сплачуючи при цьому 24% річних за користування позиченими грошима.

Додатковими угодами № 1та № 2 сторони збільшили кредитний ліміт до 15 млн. гривень.

Крім того, на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 15 березня 2012 року між сторонами за кредитним договором, було укладено договори застави №460312/3/1 та №460312/3/2, а також іпотечний договір №480 від тієї ж дати.

У той же день, Банк уклав з ОСОБА_2 договір іпотеки, за умовами якого іпотекодавець на забезпечення кредитного зобов`язання, передав Банку в іпотеку належний йому будинок АДРЕСА_1 .

16 червня 2014 року ПАТ «Банк» Морський» (первісний кредитор) та ТОВ «Екопік-Україна» (новий кредитор) уклали договір про відступлення права вимоги за кредитним договором №460312-КЮ від 15 березня 2012 року.

Згідно умов вказаного договору, первісний кредитор, за плату, передбачену цим договором відступає (передає), а новий кредитор приймає (набуває) право грошової вимоги первісного кредитора за кредитним договором №460312-КЮ від 15.03.2012 року та до нового кредитора переходять право вимоги в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Загальна вартість відступлених прав вимог за кредитним договором, складає 16 178 117 гривень 07 копійок та оплачується новим кредитором відповідно до умов договору, як на думку позивача, грошова вимога до боржника була відступлена первісним кредитором новому в обмін на грошові кошти, які новий кредитор зобов`язався сплатити первісному кредитору.

При цьому, у п.п. 2.1, 2.2, 4.3 договору закріплено зобов`язання нового кредитора оплатити первісному кредитом вартість відступлених прав за кредитним договором (ціну продажу), а первісний кредитор відповідає перед новим кредитором за недійсність вимоги, яка може існувати на момент передачі та відомі первісному кредитору, але не відповідає за невиконання або неналежне виконання боржником зобов`язань, право на вимогу яких відступається за цим договором.

Крім того, 18 липня 2014 року ПАТ «Банк» Морський» (первісний кредитор) та ТОВ «Екопік- Україна» (новий кредитор) уклали договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором №480 від 15.03.2012 року, 01.09.2014 року - договір про відступлення права вимоги за договором застави рухомого майна №460312/3/1 від 16.03.2012 року та 01.09.2014 року - договір про відступлення права вимоги за договором застави рухомого майна №460312/3/2 від 15.03.2012 року.

Позивач вважає, що укладені правочини про відступлення права вимоги є недійсними, оскільки за своєю правовою природою є договором факторингу, які передбачають певний суб`єктний складу при відступленні права вимоги (у даному випадку відступлення права вимоги є складовою частиною договору факторингу). Зокрема, фактор та клієнт повинні бути банківською або ж фінансовою установою. Між тим, особа, яка набула права вимоги ТОВ «Екопік-Укрїана» такою особою не є.

Посилаючись на викладене, та на вимоги цивільного законодавства України та ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» відносно того, що ТОВ «Екопік-Україна» не є юридичною особою, яка може надавати фінансові послуги, відсутність у товариства відповідної ліцензії, та її не включено до державного реєстру фінансових установ, вважає, що умови договору про відступлення права вимоги від 16.06.2014 року не відповідають умовам чинного законодавства, та просив що визнати договір про відступлення права вимоги від 16.06.2014 року за кредитним договором №460312-КЮ від 15.03.2012 року недійсним, та визнати недійсними договори про відступлення права вимоги за іпотечним договором та договорами застави рухомого майна, які мають похідний характер від основного зобов`язання.

Представник ТОВ «ЕКОПІК-Україна» позов не визнав, посилаючись на те, що як за назвою, так і за змістом оспорювані договори не є факторингом, а тому не регулюються правилами глави 73 ЦК. До того ж позивач невірно визначив коло учасників спірних правовідносин та не довів порушення його прав, як фізичної особи.

Представник ПП «ВІКІ» участі у судових засіданнях не приймав, оскільки є ліквідованим.

13 березня 2019 року представник позивача заявив клопотання про залучення до участі у даній справі, як співвідповідача, ПАТ Банк «Морський», в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 травня 2019 року це клопотання було задоволено.

Рішенням того ж суду від 17.12.2019 року було задоволено позов ОСОБА_4 .

Визнано договір про відступлення права вимоги від 16.06.2014 року за договором №460312-КЮ від 15.03.2012 року укладеним між ПАТ Банк «Морський» і ТОВ «Екопік-Україна», договір від 18.07.2014 року про відступлення права вимоги за іпотечним договором №480 від 15.03.2012 року, та договір від 01.09.2014 року про відступлення прав за договором застави рухомого майна №460312/3/1 від 15.03.2012 року та договір від 01.09.2014 року про відступлення прав за договором застави рухомого майна №460312/3/2 від 15.03.2012 року укладеним між ПАТ Банк «Морський» і ТОВ «Екопік-Україна» недійсними.

Стягнуто з ТОВ «Екопік-Україна» на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 280 гривень та на користь держави судовий збір в сумі 1 280 гривень.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ТОВ «Екопік-Україна» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказане рішення суду та відмовити в задоволені позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скаргу слід задовольнити, оскаржене рішення скасувати та прийняти постанову, якою у задоволені позову відмовити, виходячи з наступних підстав.

Так, задовольняючи даний позов, суд 1 інстанції виходив з доведеності обставин, що дають йому можливість визнати оспорювані договори недійсними

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду з цим не погоджується.

За Конституцією України, ст. 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» Про судове рішення у цивільній справі - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Рішення районного суду, ухвалене не у відповідності з вимогам чинного законодавства, а тому є помилковим та підлягає скасуванню з наступних підстав.

Так, особа, яка подала апеляційну скаргу не погодилася з висновком суду, що договори про відступлення права вимоги за змістом є факторингом, а тому потребує наявності дозволу на надання фінансових послуг для фактора.

Крім того позивач не довів порушення його прав, як фізичної особи, оспорюваними договорами, укладеними лише юридичними особами між собою.

Судом встановлено, що 15 березня 2012 року між ПАТ Банк «Морський» та ПП «ВІКІ» укладено кредитний договір № 460312-КЮ, за яким позичальнику на певних умовах відкрито відновлювальну кредитну лінію з лімітом у 10 млн. грн., який згодом збільшено (а.с. 4-9 том 1).

На забезпечення виконання кредитних зобов`язань цього ж дня між ПАТ Банк «Морський» та позивачем, як фізичною особою, укладено договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку банку передано нежитловий об`єкт по АДРЕСА_1 (том 1 а.с. 12-17).

Крім того, вбачається, що 16 березня 2012 року між ПАТ «Банк «Морський» та ПП «ВІКІ» було укладено договори застави рухомого майна загальною вартістю 11597185 грн. за № 460312/з/1 та договір застави рухомого майна загальною вартістю 2122385 грн. за № 460312/з/2.

16 червня 2014 року між ПАТ «Банк» Морський», як первісним кредитором, та ТОВ «ЕКОПІК-Україна», як новим кредитором, укладено договір про відступлення права вимоги за кредитним договором № 460312-КЮ від 15 березня 2012 року (т. 1 а.с. 18-20 ).

Згідно підпункту 1.1 цього договору первісний кредитор, в порядку та на умовах, визначених цим Договором та чинним законодавством України, за плату, передбачену цим договором, відступає (передає), а новий кредитор приймає (набуває) право грошової вимоги первісного кредитора.

Зі змісту підпункту 2.1 Договору вбачається, що загальна вартість відступлених прав вимог за кредитним договором (ціна продажу) складає 16 178 117,07 гривень та оплачується новим кредитором відповідно до умов, визначених підпункті 2.2 цього договору.

Підпунктом 2.2 угоди передбачено, що новий кредитор зобов`язаний оплатити первісному кредитору вартість відступлених прав шляхом перерахування суми, зазначеної в підпункті 2.1 Договору, протягом 5 робочих днів, з моменту отримання грошових коштів від боржника. У разі отримання грошових коштів не в повному обсязі, а частками, новий кредитор перераховує грошові кошти у розмірі отриманої частки та перераховує цю частку первісному кредитору протягом 5 робочих днів з моменту її отримання.

Первісний кредитор відповідає перед новим кредитором за недійсність вимоги, яка може існувати на момент передачі та відома первісному кредитору, але не відповідає за невиконання або неналежне виконання боржником зобов`язань, право на вимогу яких відступається (підпункт 4.3).

08 липня 2014 року між тими ж сторонами укладено договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 15 березня 2012 року (т.1 а.с. - 21).

01 вересня 2014 року між тими ж сторонами укладено договір про відступлення прав за договором застави рухомого майна № 460312/з/1 від 16 березня 2012 та договір про відступлення прав за договором застави рухомого майна № 460312/з/2 від 16 березня 2012 року (т.1 а.с. 22-23, 24-25).

Вирішуючи питання щодо дійсності договору відступлення права вимоги за кредитним договором від 16 червня 2014 року, суд першої інстанції виходив з того, що ця угода має оплатний характер, а тому за своєю природою є договором факторингу, що свідчить про недійсність правочину. Оскільки фактором в цьому договорі є ТОВ «ЕКОПІК-Україна», яке не має права надавати фінансові послуги (здійснювати факторингові операції), то договір факторингу, який приховали сторони, є недійсним. Недійсність факторингу за кредитним договором призводить до недійсності і передачі права вимоги за забезпечувальними договорами (іпотеки, застави).

При цьому суд вважав порушеними прав позивача всіма оспорюваними договорами, бо ними передано право вимоги за договорами, які укладав позивач і як фізична особа, і як директор ПП «Вікі». Учасниками спірних відносин, крім позивача, суд вважав ПП «ВІКІ» та ТОВ «ЕКОПІК-Україна».

Проте, не з усіма висновками суду та застосуванням ним норм матеріального та процесуального права можна погодитись.

Відмежування договорів факторингу від інших подібних договорів, зокрема договору відступлення права вимоги (цесії), має проводитись на підставі аналізу загальних положень про зобов`язання (глава 47 ЦК) та положень глави 73 ЦК (факторинг).

Так, діюче законодавство (глава 47 ЦК) передбачає порядок та підстави заміни сторони у зобов`язанні, в тому числі кредитора.

Відповідно до пункту 1 частини 1статті 512 ЦК кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги (цесія) за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору.

Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором ( стаття 519 ЦК).

Податкове законодавство визначає відступлення права вимоги як операцію з переуступки кредитором прав вимоги боргу третьої особи новому кредитору з попередньою або наступною компенсацією вартості такого боргу кредитору або без такої компенсації ( підпункт 14.1.255 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу).

Відступлення права вимоги покладено в основу і договору факторингу (фінансування під відступлення права вимоги), що передбачено статтею 1077 ЦК, за умовами якого одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження іншої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право вимоги до третьої особи (боржника).

Отже спільною рисою договору про відступлення права вимоги (цесії) та договором факторингу є те, що вони базуються на заміні кредитора у зобов`язанні.

При цьому, на відміну від першого, договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором.

При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Така правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом України, зокрема, у постанові від 6 липня 2015 року ( справа №6-301цс15).

Відмінність предмету цих типів договорів (відступлення права вимоги на платній або безоплатній основі та фінансування під відступлення права вимоги) позначається і на обсязі прав та обов`язків сторін угоди. Характер послуги з фінансування іншої особи у факторингових відносинах вимагає і певний статус особи, що здійснює таку діяльність (наявність права на надання фінансових послуг).

Таким чином, остаточно вирішити питання про те, чи має договір відступлення права вимоги ознаки факторингового, можна на основі таких критеріїв як мета укладення договору, предмет договору, права і обов`язки, які виникають у сторін внаслідок укладення договору.

Суд першої інстанції не проаналізувавши умови договору про відступлення права вимоги від 16 червня 2014 року, зокрема, сукупність умов, викладених у пунктах 1.1.та 2.1-2.3; не встановив дійсну мету його укладення; а відступлення права вимоги «за плату», як то зазначено у пункті 1.1 договору від 16 червня 2014 року, вважав достатнім доказом фінансування новим кредитором (ТОВ «ЕКОПІК-Україна») первісного кредитора (ПАТ Банк «Морський»), а відповідно і наявність підстав для задоволення позову.

Поза увагою суду залишилось і питання про те, яким чином права позивача порушують договори від 01 вересня 2014 року про відступлення прав вимоги за договорами застави рухомого майна. Ці договори укладені між юридичними особами, а не з позивачем.

Цей недолік став наслідком невірного визначення судом дійсних учасників спірних правовідносин.

Так, особами, які беруть участь у справі є, насамперед, сторони правочину (пункт 25 постанови №9 Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсним»).

Проте, позовні вимоги позивача заявлені до відповідачів ТОВ «ЕКОПІК-Україна» та ПП «ВІКІ», тоді як останній взагалі не є стороною оспорюваних угод і, більше того, вже ліквідоване.

Сторонами оспорюваних договорів про відступлення права вимоги є ПАТ Банк «Морський» та ПП «ВІКІ».

За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 03 вересня 2015 року почато процедуру ліквідації банку та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Таким чином, рішення суду першої інстанції не може вважатись законним та обґрунтованим, що є підставою для його скасування з ухваленням по справі нового рішення про відмову у позові ОСОБА_4 .

Відповідно до статті 141 ЦПК України, з позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені ТОВ «ЕКОПІК Україна» при подачі апеляційної скарги, у розмірі 3 840 гривень.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Екопік-Україна» задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 грудня 2019 року скасувати та прийняти постанову, якою, в задоволені позовних вимог фізичної особи ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Екопік-Україна», приватного підприємства «Вікі» та ПАТ Банк «Морський» про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги від 16.06.2014 року за кредитним договором №460312-КЮ від 15.02.2012 р., укладений між Банк «Морський» та ТОВ «ЕКОПІК Україна»; визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором №480 від 15.03.2012 р., договір від 01.09.2014 р. про відступлення права за договором застави рухомого майна № 460312/з/1 від 16.03.2012 р. та договір про відступлення права вимоги за договором застави рухомого майна №460312/з/2 від 16.03.2012 р., які укладені між публічним акціонерним товариством Банк «Морський» та товариством з обмеженою відповідальністю «Екопік-Україна» - відмовити

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ЕКОПІК Україна» у відшкодування судового збору 3 840 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий П.П. Лисенко

Судді: Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 25 лютого 2021 року