ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2021 року м.Суми

Справа №591/2363/21

Номер провадження 22-ц/816/1835/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Левченко Т. А.

за участю секретаря судового засідання -Чуприни В.І.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

треті особи - приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Нагорна Наталя Василівна, приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Лермонтова Наталія Миколаївна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Мачули Антоніни Анатоліївни на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 30 вересня 2021 року в складі судді Северинової А.С., ухвалене в м. Суми, повний текст судового рішення виготовлено 11 жовтня 2021 року,

в с т а н о в и в:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом про визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності та визнання права власності в порядку спадкування на 1/2 частину нерухомого майна.

Свої вимоги мотивував тим, що він є спадкоємцем за заповітом після смерті його матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . За життя його мати перебувала у шлюбі з його батьком ОСОБА_4 , який помер після неї ІНФОРМАЦІЯ_2 . За час їх шлюбу набуто спірне майно, а саме: житловий будинок та земельна ділянка, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Спадкоємцем за заповітом після смерті батька ОСОБА_4 є його брат ОСОБА_2 . Позивач, як спадкоємець за заповітом, звернувся до приватного нотаріуса із заявою про видачу на його ім`я свідоцтва про право на спадщину, яка складається з 1/2 частки зазначеного вище будинку та 1/2 частки земельної ділянки. Однак, отримав відмову, оскільки за життя спадкодавця матері ОСОБА_3 не визначила її частки в праві спільної сумісної власності подружжя, документ, який би підтверджував право власності дружини.

Позивач зазначає, що відсутність зазначеного документа на право спільної сумісної власності позбавляє його права, як спадкоємця за заповітом, отримати у спадщину вказане спадкове майно. Посилаючись на вказані обставини, позивач просить суд: визначити, що частка ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у праві спільної сумісної власності подружжя на будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 становить 1/2 частину; визначити, що частка ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у праві спільної сумісної власності подружжя на земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 становить 1/2 частину; визнати за ним в порядку спадкування за заповітом право власності на 1/2 частку будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати за ним в порядку спадкування за заповітом право власності на 1/2 земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . яка належала ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 30 вересня 2021 року позовні вимоги задоволені частково.

Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом право власності на 5/12 часток житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , які належали ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом право власності на 5/12 часток земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові виграти зі сплати судового збору у сумі 5766 гри 44 коп.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що станом на момент звернення позивача до суду з даним позовом ОСОБА_3 вже померла, тому відповідно до частини четвертої статті 25 ЦК України її цивільна правоздатність припинилася, що свідчить про неможливість визначення за нею права власності на 1/2 частку спірного житлового будинку. Крім того, вказаний спосіб захисту не є ефективним у розумінні положень статті 16 ЦК України та не призведе до відновлення порушених прав позивача, за захистом якого він звернувся до суду. Отже, у задоволенні позовних вимог в частині визнання, що частка ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у праві спільної сумісної власності подружжя на будинок та земельну ділянку, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 становить 1/2 частину не підлягають задоволенню.

Судом встановлено, що спірний житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 збудовано ще у 1973 році на земельній ділянці, надані ОСОБА_4 у безстрокове користування. На підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації 16 липня 2012 року спірний житловий будинок разом з прибудовою, тамбуром та погребом було введений ОСОБА_4 в експлуатацію. Таким чином, на дату введення експлуатацію житлового будинку ОСОБА_4 перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , тому спірний житловий будинок є їхньою спільною сумісною власністю, частки яких були рівними. Матеріалами справи доведено, що ОСОБА_4 прийняв спадщину після смерті дружини ОСОБА_3 у вигляді обов`язкової частки у праві на спадщину у розмірі 1/6 частки. Відповідно, позивач успадкував в порядку спадкування за заповітом 5/6 часток у праві власності на спільне майно подружжя. Таким чином, в урахуванням встановленого кола спадкоємців, за позивачем ОСОБА_1 як спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_3 підлягає визнанню право власності на 5/12 часток у майні житловому будинку та земельну ділянку, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник відповідача подала апеляційну скаргу, в якій вказувала, що суд першої інстанції при його прийнятті (в частині задоволення) дійшов висновків, що не відповідають дійсним обставинам справи, а також судом невірно застосовані норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи., просить скасувати оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом право власності на 5/12 часток житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , які належали померлі ОСОБА_3 та на 5/12 часток земельної ділянки, що розташована за цією адресою.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що судом не враховано наступні обставини: стаття 1268 ЦК України визначає особливості прийняття спадщини окремими особами. Так, відповідно до частини третьої цієї статті спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі, якщо майно спадкується особами, які вважаються такими, що прийняли спадщину, порядок спадкування і набуття ними права на спадкове майно має обов`язково враховувати особливості правового режиму відповідного майна. Якщо об`єктом спадкування виступає нерухоме майно, то відповідно до частини першої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно з частиною першою статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав (крім іпотеки) проводиться у строк, що не перевищує п`яти робочих днів з дня реєстрації відповідної заяви в Державному реєстрі прав. Зі змісту наведених норм вбачається, що спадщина у вигляді нерухомого майна, яка відкрилась на користь спадкоємця із обов`язковою часткою, не переходить до нього автоматично. Нерухоме майно, право власності на яке не виникло у спадкодавця, не може бути включено до спадкової маси, оскільки відповідна державна реєстрація не проведена.

Під час розгляду справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не здійснено державну реєстрацію права на спадщину, слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. До складу спадкової маси включається не обов`язкова частка як така, а конкретне майно, право власності на яке належало спадкодавцю відповідно до розміру цієї частки. Отже, слід розмежовувати поняття «обов`язкова частка» і «майно, що входить до складу спадщини». Обов`язкова частка не входить до складу спадщини, спадкуванню підлягає саме майно. Частина І статті 1276 ЦК України визначає сутність спадкової трансмісії, а саме: якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія).

За спадковою трансмісією перехід права на спадкування здійснюється не за правом черговості, а за правом закликання до спадщини правонаступника померлого спадкоємця. Згідно із частиною 1 статті 1276 ЦК України перехід права на прийняття спадщини за спадковою трансмісією не застосовується щодо обов`язкової частки у спадщині. Право на обов`язкову частку у спадщині має особистий характер у тому розумінні, що цим правом наділяється виключно певне вичерпне коло спадкоємців першої черги, які є найбільш уразливими у задоволенні їх майнових інтересів (стаття 1241 ЦК України). Зокрема, відповідним правом наділені особи, які в силу свого фізичного стану об`єктивно позбавлені здатності рівної, поруч з іншими особами, реалізації своїх прав, що вимагає додаткового їх захисту з боку держави. Тому право на обов`язкову частку прямо виключено зі спадщини, яка переходить до спадкоємців особи, що мала це право. Разом із тим, якщо спадкоємець, що мав право на обов`язкову частку, прийняв спадщину і після цього помер, то його спадкоємці успадковують майно, до якого ввійшла прийнята обов`язкова частка. У такому випадку матиме місце не перехід права на обов`язкову частку до спадкоємців, а прийняття спадщини-у загальному порядку. Таким чином, без урахування вищевикладеного суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що з урахуванням встановленого кола спадкоємців, за позивачем, як спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_3 підлягає визнанню права власності на 5/12 часток у майні - житловому будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , які належали ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (5/6 часток від 1/2 частки). Як наслідок неврахування судом даних обґрунтувань та висновків Постанови Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 450/328/15- ц (провадження № 61-14110св18) суд з посиланням на частини 2, 3 статті 1225 ЦК України відповідно до яких до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, приймає рішення про визнання за позивачем в порядку спадкування за заповітом право власності на 5/12 часток земельної ділянки, що розташована за вказаною, яка належала ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Від позивача та третіх осіб відзиви та пояснення на апеляційну скаргу до суду не надходили.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити.

Позивач та треті особи до суду не прибули, про час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таке.

Як вбачається з матеріалів справи,та встановлено судом першої інстанції, 19 вересня 1964 року між батьками позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено шлюб (а.с. 14).

Відповідно до договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки будівництва індивідуального житлового будинку на право особистої власності з кількістю кімнат від до п`яти включно № 4089 від 01 червня 1966 року ОСОБА_4 надано на праві безстрокового користування земельну ділянку по АДРЕСА_2 загальною площею 510 кв.м. ( для будівництва одноповерхового житлового будинку жилою площею 41,20 кв.м з кількістю 3 кімнат (а.с. 26-27), на підставі якого за ОСОБА_4 за життя було зареєстроване право власності на житловий будинок про що вчинено реєстраційний напис 16.01.1991 року за № 14693.

За цим договором строк будівництва житлового будинку було продовжено до 08.09.1972р.

16 липня 2012 року ОСОБА_4 ввів в експлуатацію житловий будинок з прибудовою, тамбуром та погребом, який розташований на вищевказаній земельній ділянці, що підтверджується декларацією про готовність об`єкта до експлуатації, замовником якого був зазначений ОСОБА_4 (а.с. 22-23).

За даними технічного паспорту від 22.03.2012р. на земельній ділянці площею 0,0536 г за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового буднику, господарських споруд, переданої у власність ОСОБА_4 згідно рішення виконкому сумської міської ради від 16.12.1993р. № 723, знаходиться житловий будинок побудований у 1973 році разом із господарськими спорудами ті побудованими.

Отже за життя подружжя ОСОБА_5 , право власності за померлим ОСОБА_4 на житловий будинок та господарські споруди і будівлі побудований ще у 1973 році пройшло державну реєстрацію у встановленому порядку 16.01.1991р.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_3 (а.с. 13. 28).

За життя 10 червня 2013 року вона склала заповіт, яким усе майно, що буде належати їй на день її смерті, де б воно не знаходилось і з чого б не складалось, а також все те, на що вона за законом матиме право, заповіла ОСОБА_1 (а.с. 15).

З матеріалів спадкової справи № 28/2017, відкритою після смерті ОСОБА_3 за прийняттям спадщини звернулися її син ОСОБА_1 , який прийняв спадщину за заповітом, та чоловік ОСОБА_4 , який скористався правом на обов`язкову частку у спадщині (а.с. 62. 70, 72).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 серпня 2018 року ОСОБА_4 отримав в порядку спадкування право власності на 1/6 частку, а відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_1 отримав в порядку спадкування право власності на 5/6 земельної ділянки площею 0,1000 га для індивідуального садівництва, що розташована за адресою АДРЕСА_3 (а.с. 75. 76).

Також позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 09 серпня 2019 на 5/6 часток простих іменних акцій Публічного акціонерного товариства «Сумське НВО» (а.с. 79). Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок і земельну ділянку за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового буднику, господарських споруд ОСОБА_1 нотаріусом не видано.

Зокрема, нотаріус відмовився включити до переліку спадкового майна та видати свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , про що було прийнято постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 04 березня 2020 року (а.с. 80).

Постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 04 березня 2020 року мотивована відсутністю правовстановлюючих документів на майно на ім`я померлої.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивача ОСОБА_4 (а.с. 29).

За життя 22 серпня 2018 року ОСОБА_4 склав заповіт, яким заповів належну йому земельну ділянку для індивідуального садівництва за адресою: АДРЕСА_2 сину ОСОБА_1 , а транспортний засіб марки ЗАЗ моделі TF698K, 2010 року випуску.-онуку ОСОБА_6 ; а все інше майно, де б воно не було і з чого воно б не складалось, а також все те, що на день смерті буде йому належати та на що він за законом матиме право, заповів сину ОСОБА_2 , відповідачу по справі. (а.с. 33).

Отже, матеріалами справи доведено, що на час смерті дружини власника будинку та земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового буднику, господарських споруд, які належали подружжю відповідно до ст. 22 Кодекс про шлюб та сім`ю України на праві спільною сумісною власністю і кожних з них мав рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового буднику, господарських споруд набуто подружжям у грудня 1993 року( державний акт на право приватної власності на землю від 24.12.1998р.) за правилами дії ст. 22 цього Кодексу, а тому належить до складу майна, яке належить подружжю на праві спільної сумісної власності.

З введенням в дію з 01.01.2004 року Сімейного кодексу України у статтях 60,63,70 закріплено правовий статус майна, нажитого у період шлюбу на праві спільної сумісної власності, і дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є рівними.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції правильно зробив висновок, що оскільки і позивач, і чоловік спадкодавця ОСОБА_3 за життя в установленому законом порядку заявили про своє право на успадкування за заповітом та за законом на обов`язкову частку, суд першої інстанції правильно визначив розмір частки позивача, яку він успадкував після смерті матері на рівні 5/12 на житловий будинок та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового буднику, господарських споруд.

Щодо не застосування судом першої інстанції висновків Верховного Суду викладених у постанові від 04.09.2019 року у справі № 450/328/15-ц, апеляційний суд зауважує, що у справі № 450/328/15-ц, спадкоємець, який мав право на обов`язкову частку, за своє життя не подала до нотаріуса заяву про прийняття обов`язкової частки, прийняла таку фактично, оскільки вступила в управління спадковим майном, отже за інших обставин, ніж у даній справі, коли спадкоємець скористався своїм особистим персоніфікованим майновим правом і прийняв належну йому частку у спадщині за життя і яку заповів другому сину ОСОБА_2 разом із своєю 1/2 часткою, що належала йому на праві спільної сумісної власності як чоловіку.

Не заслуговують уваги і доводи апеляційної скарги, що за ОСОБА_4 не було зареєстровано право власності на будинок, бо після отримання декларація про готовність об`єкта до експлуатації у липні 2021 року, оскільки житловий будинок було побудовано ще у 1973 році і право власності на цей об`єкт нерухомого майна за ОСОБА_4 пройшло державну реєстрації 16.01.1991 у порядку діючому на той час Сумським міжміським бюро технічної інвентаризації на підставі правоустановчого документу - договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки будівництва індивідуального житлового будинку на право особистої власності з кількістю кімнат від до п`яти включно № 4089 від 01 червня 1966 року.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував, обставини, що мають значення для справи і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Мачули Антоніни Анатоліївни залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 30 вересня 2021 року залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 22 грудня 2021 року

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: В.І. Криворотенко

Т.А.Левченко