ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1435/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №2-1108/10 Категорія: 304090200 Пироженко В. Д.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2021 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Новікова О.М.,

Вініченка Б.Б., Бондаренка С.І.,

за участю секретаря Чуйко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу акціонерного товариства «Полтава-Банк» на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 03 червня 2021 року (повний текст судового рішення виготовлено 09 червня 2021 року) у справі за позовом акціонерного товариства (АТ) "Полтава-банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за кредитним договором,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2009 року АБ «Полтава-банк» звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 06 жовтня 2008 року між АБ «Полтава-банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, за умовами якого позичальниця отримала споживчий кредит у сумі 15 000 грн. строком на 36 місяців з 06 жовтня 2008 року по 06 жовтня 2011 року зі сплатою 21% річних на умовах визначених договором. та зі сплатою комісійної винагороди 0,99% щомісячно (від початкової суми наданого кредиту), згідно тарифів банку.

Відповідно до п. 4.2.1 вказаного кредитного договору позичальник зобов`язується забезпечити повернення одержаного кредиту та сплати відсотків (комісійної винагороди) за користування кредитом відповідно до умов даного договору. Сплату кредиту та відсотків (комісійної винагороди) за користування ним проводити щомісячно, згідно графіку погашення заборгованості, шляхом безготівкового перерахунку або готівкою в касу банку.

В забезпечення своєчасного та повного виконання зобов`язання за кредитом 06 жовтня 2008 року між ОСОБА_2 та АБ « Полтава - банк» було укладено договір поруки № 18/1 а також договір поруки № 18/2 між ОСОБА_3 та АБ « Полтава - банк», згідно з якими ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , кожний окремо, зобов`язалися при невиконанні позичальником ОСОБА_1 своїх зобов`язань перед АБ "Полтава-банк" в термін та на умовах, визначених кредитним договором погасити: а) кредитну заборгованість в розмірі 15 000 грн; б) нараховані відсотки за користування кредитом з розрахунку 21% річних; в) нараховані щомісячні комісії з розрахунку 0,99 % щомісячних; г) суму пені, штрафу та збитків, що витікають з кредитного договору № 18 від 06 жовтня 2008 року, шляхом списання суми заборгованості зі свого розрахункового рахунку або внесенням готівки до каси банку.

В порушення умов договору ОСОБА_1 свої зобов`язання належним чином не виконала. Станом на 07 жовтня 2009 року її заборгованість перед АТ "Полтава-банк", згідно кредитного договору № 18 від 06 жовтня 2008 року, становила 26 363 грн. 02 коп., яка складалася з наступного: сума боргу по тілу кредиту - 14 710 грн. 00 коп; сума прострочених відсотків за користування кредитом - 269 грн. 49 коп; сума прострочених відсотків за користування кредитом понад 31 день - 2 593 грн. 71 коп; пеня - 7 156 грн. 80 коп; комісія - 1 633 грн. 00 коп.

За вказаних обставин банк просив суд розірвати кредитний договір № 18 від 06 жовтня 2008 року укладений між АБ «Полтава-банк» та ОСОБА_1 , рахуючи датою розірвання 08 жовтня 2009 року; стягнути з відповідачів на користь АБ «Полтава-банк» солідарно заборгованість по вказаному кредитному договору в сумі 26 363 грн. 02 коп. та судові витрати.

Заочним рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 січня 2010 року позовні вимоги позивача задоволено.

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 20 листопада 2020 року заочне рішення скасовано за заявою відповідачки ОСОБА_3 та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 03 червня 2021 року позов задоволено частково. Розірвано кредитний договір № 18 від 06 жовтня 2008 року, укладений між АТ «Полтава-Банк» та ОСОБА_1 з 08 жовтня 2009 року. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ «Полтава-Банк» заборгованість по кредитному договору в сумі 26 363,01 грн. та понесені судові витрати в сумі 263,63 грн. та витрати інформаційно-технічне забезпечення 120 грн., а всього 26 746,65 грн. В іншій частині позову позивачу відмовити.

Судом вказано на те, що відповідачка, уклавши кредитний договір, взяла на себе зобов`язання повернути банку кредитні кошти в обумовлений договором строк та порядок, однак, в порушення умов договору, свої зобов`язання вчасно не виконувала, тобто не надала позивачу своєчасно коштів для погашення заборгованості за кредитом та іншими витратами передбаченими умовами договору, а отже, не виконуючи умови договору, порушила сам кредитний договір, у зв`язку з чим до неї повинні застосовуватися положення статті 611 ЦК України, які передбачають правові наслідки за порушення зобов`язання.

Крім того, внаслідок невиконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань перед банком, зобов`язання перед позивачем виникли і у поручителя ОСОБА_2 , який взяв на себе зобов`язання перед кредитором відповідати за зобов`язаннями позичальника ОСОБА_1 , що виникає як з умов кредитного договору так і договорів поруки, при цьому обсяг цих обов`язків такий як і у відповідачки ОСОБА_1 .

Перевіряючи доводи позивача в частині солідарного стягнення із другого поручителя за кредитними зобов`язаннями ОСОБА_1 , зокрема поручителя ОСОБА_3 , суд зазначив, що банком не дотримано вимог ч. 4 ст. 599 ЦК України щодо направлення поручителю вимоги щодо стягнення заборгованості, відтак порука ОСОБА_3 припинилася, тому остання не може бути солідарним боржником разом із ОСОБА_2 .

Не погоджуючись з такими рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі АТ «Полтава-банк» зазначає, що не погоджується з ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 20 листопада 2020 року про скасування заочного рішення та з рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 03 червня 2021 року про часткове задоволення позовних вимог АТ «Полтава-банк», вважає їх необґрунтованими та такими, що прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Скаржник зазначає, що суд першої інстанції без достатніх причин та належного обґрунтування поновив відповідачці ОСОБА_3 пропущений нею строк на подання заяви про перегляд заочного рішення.

Крім того, відмову у задоволенні позовних вимог банку до поручителя ОСОБА_3 на підставі не пред`явлення вимоги про повернення боргу апелянт називає неправомірною та неконституційною, оскільки ні договором кредиту, ні договором поруки, не встановлена обов`язковість направлення вимоги про дострокове повернення кредитних коштів.

Керуючись вказаними доводами, банк просить скасувати рішення суду першої інстанції від 03 червня 2021 року та ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 20 листопада 2020 року та залишити заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 січня 2010 року без задоволення.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення часткового задоволення.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В свою чергу суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч.1, 3 ст. 13 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарг (ч. 1 ст. 367 ЦПК України).

Ухвала суду про скасування заочного рішення суду і призначення справи до розгляду у загальному порядку не входить до переліку ухвали, які можуть бути оскаржені окремо від рішення суду, тому заперечення на таку ухвалу включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

В апеляційній скарзі на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 03 червня 2021 року банк наводить аргументи щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права через постановлення ухвали Соснівського районного суду м. Черкаси від 20 листопада 2020 року та просить залишити заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 січня 2010 року без задоволення.

З матеріалів справи встановлено, що 22 жовтня 2009 року АТ «Полтава-банк» подало до суду позов до позичальниці та поручителів у зв`язку із неналежним виконанням позичальником кредитних зобов`язань.

26 січня 2010 року Соснівським районним судом м. Черкаси було проведено заочний розгляд справи та ухвалено заочне рішення з посиланням на положення ст. 224 ЦПК України (у редакції станом на час ухвалення заочного рішення), якими встановлювалися підстави для ухвалення судом першої інстанції заочного рішення.

Так, частиною першою вказаної статті визначено, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

У пунктах 47, 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17-ц вказано, що «повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. Окрім того, за змістом висновків Верховного Суду повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду (пункт 31 постанови від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц)».

Рекомендовані листи для відповідачів у справі ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 із ухвалами про відкриття провадження та судовими повістками, із рішенням суду по суті розгляду справи були повернені на адресу суду із відмітками «за закінченням терміну зберігання». (а.с. 31-33, т.1, а.с. 45-46, т.1)

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року (заява № 3236/03) вказав, що суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип остаточності судового рішення.

Таким чином, відповідачі у справі не були належним чином повідомлені про відкрите провадження у суді за позовною заявою АТ «Полтава-банк» та про розгляд справи у суді загалом, тому посилання апелянта на недобросовісну поведінку відповідачів та їх обізнаність щодо порушення їх прав, колегією суддів визнаються безпідставними.

13 липня 2020 року представник відповідачки ОСОБА_3 адвокат Гудзь О.С. ознайомився із матеріалами справи №2-1108/10, зокрема і зі змістом заочного рішення суду від 26 січня 2010 року.

Однією з основних гарантій права сторони на судовий захист є право оскарження судових рішень (стаття 129 Конституції України).

Відповідно до частини першої статті 284 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Частиною третьою вказаної вище статті визначено, що учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

27 липня 2020 року адвокат Науменко Т.А. подав до суду заяву про перегляд заочного рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 січня 2010 року у строки відповідно до вимог ч. 3 ст. 284 ЦПК України, виходячи із отриманням повного заочного рішення суду стороною відповідачки тільки 13 липня 2020 року. (а.с. 66, т.1)

При цьому, для поновлення строків для прийняття вказаної заяви були підстави об`єктивного не отримання відповідачкою копії заочного рішення суду, а не будь-які інші підстави пропуску строку подання такої заяви після отримання заочного рішення та подання заяви пізніше ніж через 20 днів після отримання копії заочного рішення суду.

Скаржник в апеляційній скарзі зазначає, що ОСОБА_3 протягом встановленого законом строку заяву про перегляд заочного рішення не подала та не повідомила суд про наявність поважних причин неявки, проте такі доводи спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Крім того, слід зауважити, що апелянт помилково ототожнює встановлені процесуальним законом строки для вчинення певних процесуальних дій із строком позовної давності, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 287 ЦПК України у результаті розгляду заяви про перегляд заочного рішення суд може своєю ухвалою: залишити заяву без задоволення; скасувати заочне рішення і призначити справу до розгляду за правилами загального чи спрощеного позовного провадження.

Згідно із ст. 288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

20 листопада 2020 року місцевим судом за результатами розгляду вищевказаної заяви адвоката Науменко Т.А. постановлена ухвала про скасування заочного рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 січня 2010 року та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного провадження.

Судом було достовірно встановлено на підставі наявних у матеріалах справи доказах, які перевірені колегією суддів, факт неповідомлення відповідачки належним чином про розгляд справи у суді за позовом АТ «Полтава-банк», чим порушені її права на судовий захист, а також надання відповідачкою доказів на підтвердження своїх заперечень проти позову, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, заперечення апелянта щодо незаконності постановлення судом першої інстанції ухвали 20 листопада 2020 року не знайшли свого підтвердження в ході їх перевірки апеляційним судом.

В апеляційній скарзі АТ «Полтава-банк», оскаржуючи рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 03 червня 2021 року, стверджує про неправомірність та неконституційність висновку суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог банку щодо солідарного стягнення із ОСОБА_3 заборгованості по кредитному договору № 18 від 06 жовтня 2008 року у сумі 26 363, 02 грн. у зв`язку із непред`явленням досудової вимоги про повернення боргу до поручителя та припинення поруки, у зв`язку з чим апеляційний суд переглядає судове рішення в касаційному порядку на предмет законності і обґрунтованості саме у цій частині та в межах доводів, викладених у апеляційній скарзі.

Перевіряючи такі доводи банку, колегія суддів виходить із наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, 06 жовтня 2008 року між АБ «Полтава-Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 18. (а.с. 5-6, т.1)

Згідно п.1.1 кредитного договору № 18 від 06 жовтня 2008 року Полтавським акціонерним банком "Полтава-банк" було надано споживчий кредит ОСОБА_1 у сумі 15 000 грн. строком на 36 місяці з 06 жовтня 2008 року по 06 жовтня 2011 року зі сплатою 21% річних на умовах визначених цим договором, та зі сплатою комісійної винагороди 0.99% щомісячно (від початкової суми наданого кредиту), згідно тарифів банку.

Пунктом 4.3.2. договору передбачено, що банк має право достроково розірвати договір і вимагати повернення кредиту у разі затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць; перевищення заборгованості суми кредиту більш ніж на 10 %; несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує 5% суми кредиту; іншого істотного порушення умов договору про надання кредиту.

Крім того, в забезпечення своєчасного та повного повернення кредиту згідно вказаного договору між АБ "Полтава-банк" та ОСОБА_1 , було укладено договір поруки № 18/2 між ОСОБА_3 та АБ « Полтава - банк» від 06 жовтня 2008 року, за умовами якого ОСОБА_3 зобов`язалася при невиконанні позичальником ОСОБА_1 своїх зобов`язань перед АБ "Полтава-банк" в термін та на умовах, визначених кредитним договором погасити: а) кредитну заборгованість в розмірі 15 000 грн.; б) нараховані відсотки за користування кредитом з розрахунку 21% річних; в) нараховані щомісячні комісії з розрахунку 0,99 % щомісячних; г) суму пені, штрафу та збитків, що витікають з кредитного договору № 18 від 06 жовтня 2008 р., шляхом списання суми заборгованості зі свого розрахункового рахунку або внесенням готівки до каси банку. (а.с. 17, т.1)

Частиною другою ст. 1050 ЦК України (станом на час пред`явлення вимоги) встановлено, що якщо кредитним договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За матеріалами справи встановлено та не заперечується позивачем у справі, що 19 червня 2009 року банком була направлена вимога ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення порушення зобов`язань по кредиту. (а.с. 122, т.2)

При цьому, матеріали справи не містять копії такої вимоги, тому зміст вказаного документу встановити неможливо.

Слід врахувати, що ні умовами кредитного договору, ні умовами договорів поруки не встановлено спеціального порядку досудового врегулювання спірних відносин, а саме через направлення письмової вимоги позичальнику та поручителю з пропозицією здійснити дострокове повернення кредиту, відтак висновок суду першої інстанції щодо припинення поруки у зв`язку із не пред`явленням банком вимоги до поручителя ґрунтується на неправильному застосуванні норм ч. 4 ст. 559 ЦК України та неповному встановленню дійсних обставин справи.

Відповідно п. 1.2 договору поруки поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов`язання перед кредитором відповідати по зобов`язанням позичальника, які виникають з умов кредитного договору № 18 від 06 жовтня 2008 р. в повному обсязі цих зобов`язань.

На підставі п. 2.1 договору поруки у випадку невиконання позичальником своїх зобов`язань перед кредитором по кредитному договору, кредитор має право вимагати від поручителів погашення в повному обсязі зобов`язань позичальника.

Пунктом 3.1. договору поруки передбачено, що у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником взятих на себе зобов`язань по кредитному договору, поручитель та позичальник несуть солідарну відповідальність перед кредитором на всю суму заборгованості, встановлену на момент подання позовної заяви.

Розділом 4 договору поруки визначені строки дії договору. Так, договір вступає в законну силу в момент його підписання і діє до повного погашення позичальником або поручителем своїх зобов`язань по кредитному договору. Порука припиняється у випадках, зазначених у ст. 559 ЦК України, при цьому в редакції статті на час виникнення вказаних правовідносин.

Договором поруки від 06 жовтня 2008 року не встановлено строк, після настання якого порука припиняється, при цьому, вказівка у договорі поруки про дію поруки ОСОБА_3 до повного припинення зобов`язань за кредитним договором не є строком дії поруки, а тому в цьому випадку підлягає застосуванню положення частини четвертої статті 559 ЦК України, відповідно до якої порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати.

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11, від 10 квітня 2019 року у справі № 604/156/14-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц, від 03 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/1, від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц, постанові ВС від 05 серпня 2020 року у справі № 185/4093/17.

Умовами кредитного договору передбачено, що споживчий кредит надається позичальнику строком на 36 місяців з 06 жовтня 2008 року по 06 жовтня 2011 року. Повернення кредиту позичальником здійснюється шляхом щомісячного погашення залишку заборгованості за тілом кредиту та відсотками за його користування та комісії згідно графіку оплати кредитної заборгованості, що є додатком № 1 до цього договору (п.п. 1.1 кредитного договору).

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Таким чином, оскільки кредитним договором передбачено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати щомісячно, а за договором поруки відповідальність поручителя наступає з наступного дня за датою платежу, яка передбачена кредитним договором, тому з часу несплати кожного з платежів розпочинається обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя (у редакції ЦК України від 24 липня 2009 року станом на час звернення банку до суду із позовом).

У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Аналогійний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного суду від 03 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11, від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14.

Разом із тим, правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань.

Припинення поруки не є тотожним з припиненням договору поруки, оскільки порукою забезпечується певні зобов`язання, які за кредитним договором визначаються у тому числі також щомісячними платежами, а тому припинення поруки за певним щомісячним платежем, як окремим щомісячним зобов`язанням, яке є складовою частиною загального зобов`язання за кредитом, не тягне припинення поруки в цілому за усім кредитним зобов`язанням, визначеним щомісячними платежами.

Таким чином, аналізуючи положення частини четвертої статті 559 ЦК України, необхідно дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов`язання.

У справі, що переглядається, позичальник зобов`язався сплачувати щомісяця платежі за тілом кредиту, відсотками та комісією (а.с. 7, т.1). Останній платіж було проведено ОСОБА_1 05 листопада 2008 року згідно із випискою по рахунку позичальниці у розмірі 620 грн., яка є належним доказом заборгованості позичальника перед банком (а.с. 76, т.2).

При цьому, наступний платіж позичальниця повинна внести за період з 25 листопада 2008 року по 25 грудня 2008 року, а з 26 грудня 2008 року розпочалося прострочення сплати боржником періодичного платежу за вказаний період, а відповідно і шестимісячний строк, в межах якого за таким періодичними платежем згідно вимог ч. 4 ст. 559 ЦК України діє порука.

Із позовною заявою (вимогою) до суду про розірвання кредитного договору та стягнення заборгованості АТ «Полтава-банк» звернулося 22 жовтня 2009 року, тобто поза межами шестимісячного строку дії поруки, тому порука щодо виконання відповідної частини зобов`язання припинилася.

Проте вказане не тягне за собою припинення поруки в цілому за іншими окремими частинами зобов`язання, визначеними щомісячними платежами згідно графіку оплати кредитної заборгованості за період з 25 вересня 2009 року по 25 березня 2009 року.

Відповідач, заперечуючи проти наданого банком розрахунку, власного розрахунку не надав, клопотання про проведення судової бухгалтерської експертизи залишено судом першої інстанції без задоволення.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Оскільки порука ОСОБА_3 за зобов`язаннями ОСОБА_1 за кредитним договором № 18 від 06 жовтня 2008 року припинилася за періодичними платежами поза строком дії поруки (у даному випадку поза шестимісячним строком, що передував даті звернення банку до суду), то із ОСОБА_3 як із поручителя за договором поруки № 18/2 від 06 жовтня 2008 року на користь АТ «Полтава-банк» необхідно стягнути заборгованість за періодичними платежами, що повинні були сплачені за період з 25 березня 2009 року по 25 вересня 2009 року на суму 4 613,72 грн.

Крім того колегія суддів вважає за необхідне зауважити наступне.

Стаття 554 Цивільного кодексу встановлює, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Норми права, що регулюють інститут поруки, не передбачають солідарної відповідальності поручителів між собою за різними договорами поруки, якщо цими договорами не передбачено іншого.

За матеріалами справи встановлено, що АТ «Полтава-банк» уклало окремі договори поруки з поручителями, ці договори не передбачають солідарної відповідальності поручителів між собою, а тому вказані особи не несуть солідарної відповідальності між собою перед позивачем.

Відповідальність кожного з поручителів перед банком є солідарною разом з позичальницею як з боржником за основним зобов`язанням.

До такого висновку прийшла Велика Палата ВС у постанові від 03 липня 2019 року за результатами розгляду справи № 1519/2-3165/11. Тому висновки районного суду щодо солідарного стягнення з поручителів заборгованості не відповідають вимогам матеріального закону.

Слід також зауважити, що нормами діючого цивільного процесуального законодавства не передбачено солідарного стягнення із відповідачів судових витрат, що залишилося поза увагою суду першої інстанції.

Враховую те, що встановлені колегією суддів обставини справи були неповно з`ясовані судом першої інстанції та судом неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, рішення суду необхідно скасувати із ухваленням нового рішення у справі.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Апеляційна скарга банку задоволена частково, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині задоволено на 17,50 відсотків. Тому з ОСОБА_3 на користь позивача слід стягнути судові витрати на суму 133,00 грн.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Полтава-Банк» задовольнити частково.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 03 червня 2021 року в частині відмови у стягненні з ОСОБА_3 на користь акціонерного товариства «Полтава-банк» солідарно заборгованості по кредитному договору № 18 від 06 жовтня 2008 року у сумі 26 363,02 грн. та в частині солідарного стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 понесених судових витрат в сумі 263,63 грн. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення 120 грн. скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги банку в частині солідарного стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь АБ «Полтава-банк» заборгованості задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь акціонерного товариства «Полтава-банк» заборгованість на суму 4 613,72 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь акціонерного товариства «Полтава-банк» 133,00 грн. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Полтава-банк» 128,00 грн. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь акціонерного товариства «Полтава-банк» 128,00 грн. судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 21 грудня 2021 року.

Судді