Справа № 199/3868/20
(2/199/520/21)
15 лютого 2021 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська
У складі: головуючого судді Якименко Л.Г.
за участю секретаря Маляренко В.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення та визначення порядку користування житловим приміщенням, -
Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про вселення та визначення порядку користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що їй на праві спільної часткової власності належить 2/3 частина квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 24.02.2006 року реєстраційний №5-1980.
Іншим співвласникам спірної квартири АДРЕСА_2 є відповідач ОСОБА_2 , якій на підставі договору купівлі-продажу від 26.05.2004 року за реєстром №1-2430 належить 2/3 частини вказаної квартири.
Зазначена квартира знаходиться в житловому будинку А-2, та в цілому складається з: 1-коридор, 2-кухня, 3-комора, 4,5 - житлові кімнати, житловою площею 27,1 кв.м загальною площею 48 кв.м.
Кожен співвласник має право користування квартирою відповідно до своєї частки, однак мирним шляхом дійти згоди щодо користування квартирою сторони не змогли. Відповідач з моменту укладення договору чинить позивачу перешкоди у користуванні належною їй частиною квартири. Позивач мала намір вселитись у вказане житло, але відповідач замінила замки до вхідних дверей спірної квартири. Добровільно впустити позивача ОСОБА_3 відмовляється, у зв`язку з чим позивач просила суд вселити ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_2 та визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_2 , а саме: виділити у користування ОСОБА_1 житлову кімнату площею 11,7 кв.м; виділити у користування ОСОБА_2 житлову кімнату площею 15,4 кв.м; у спільному користуванні співвласників залишити коридор площею 4,4 кв.м, кухню площею 11,1 кв.м, комору площею 5,4 кв.м.
Позивач у судове засідання не з`явилася, її представник адвокат Полтавець Т.О. надала до суду заяву, якою позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила справу слухати за її відсутності, не заперечувала проти ухвалення по справі заочного рішення.
Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Відповідач у судове засідання не з`явилася, причину неявки суду не повідомив, заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження, а також відзив на позов до суду не надавав, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить 1/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 24.02.2006 року, посвідченого завідуючою Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори Чернявською Л.Г., за реєстровим №5-1980 (а.с.12).
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 15.02.2021 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 належить по 1/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, ВВЕ №248721, за реєстровий №1-2430, посвідчений 26.05.2004 року Шостою дніпропетровською державною нотаріальною конторою (а.с.50-52).
Відповідно до технічної документації, складеної Комунальним підприємством «Дніпровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської міської ради вказана двокімнатна квартира загальною площею - 48,0 кв.м, житловою площею - 27,1 кв.м складається з: 1-коридор, 2-кухня, 3-комора, 4,5 - житлові кімнати(а.с.9-10).
Судом встановлено, що у спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_5 з 12.07.1929 року, та ОСОБА_2 з 12.07.2004 року, згідно з довідкою №4852 року про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої Відділом обліку проживання фізичних осіб Дніпропетровської міської ради (а.с.18).
Статтею 41 Конституції України гарантовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.
Згідно зі ст.47 Житлового Кодексу України, норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу.
За ст.191 Житлового Кодексу України, житлові спори вирішуються відповідно до закону.
Згідно з вимогами ст.183 ЦК України, подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення.
Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.
Частиною 3 ст.9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
За ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
За змістом права власності, що регламентований ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Власність зобов`язує.
Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.
Держава не втручається у здійснення власником права власності.
Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно з ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.
Відповідно до ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.
Згідно з вимогами ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частині у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього, він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спірним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Згідно зі ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
В силу ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
У пункті 14 Постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності» роз`яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК.
Дослідивши спірні правовідносини в ході судового розгляду та застосовуючи діючі норми права, суд вважає, що оскільки ОСОБА_1 є рівноправною співвласницею квартири та їй на праві власності належить 1/3 частина спірної квартири АДРЕСА_1 , однак на теперішній час позивачка позбавлена можливості вільно користуватись своєю власністю через перешкоди які вчиняє відповідач, що не спростовано будь-якою стороною, тому вважає вселити ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_2 .
Факт перешкоджання проживання позивачки у даній квартирі з боку відповідача ОСОБА_2 також підтверджується висновком від 21.04.2020 року капітана поліції в Дніпропетровській області ДОП СП Амур-Нижньодніпроського відділу поліції Дніпровського відділ Головного управління національної поліції Шейєрмана М.М., складеного з приводу вчинення перешкод у доступі до спірної квартири (а.с.8).
За таких обставин, суд вважає, що порушене право власника на вільне користування та розпорядження майном підлягає захисту в судовому порядку, тому позовні вимоги піддягають задоволенню в частині вселення в дану квартиру.
Вимоги позивача ОСОБА_1 стосовно визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_2 задоволенню не підлягають, оскільки позивачем при зверненні до суду не вірно визначено коло відповідачів, а саме не залучено до участі у справі інших співвласників спірної квартири.
На підставі ст.141 ЦПК України, суд вважає витрати по справі віднести на рахунок сторони, що їх понесла.
Керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 13, 81, 89, 258, 263, 264, ЦПК України, ст. 9, 191, ЖК України, 15, 16, 319, 355, 356, 358, 383, 386, 391 ЦК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення та визначення порядку користування житловим приміщенням, - задовольнити частково.
Вселити ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_2 .
В іншій частині позову, - відмовити.
Витрати по справі віднести на рахунок сторони, яка їх понесла.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частину рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Повний текст рішення виготовлений 25.02.2021 року.
Суддя