ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

01 грудня 2021 року

м. Харків

справа №638/4473/20

провадження №22-ц/818/5746/21

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів колегії - Маміної О.В., Тичкової О.Ю.

за участю секретаря Гармаш К.В.

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1 ,

відповідач: Державного підприємства «Науково- дослідний центр «Охорона археологічна служба України» інститут археології НАН України

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Науково- дослідний центр «Охорона археологічна служба України» інститут археології НАН України про стягнення заборгованості по заробітній платі, відшкодування моральної шкоди, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в особі її представника ОСОБА_2 , на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 липня 2021 року, постановлене у складі судді Семіряд І.В., в залі суду в місті Харків,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилалась на те, що з 01.02.2018 по 31.12.2018 вона працювала за строковим трудовим договором на посаді старшого наукового співробітника у ДП «Науково дослідний цент «Охоронна археологічна служба України» Інститут археології НАН України. З 01.01.2019 позивач працює на посаді старшого наукового співробітника у відповідача за трудовим договором, укладеним на невизначений строк. Підприємство зареєстровано у м. Києві, при прийнятті на роботу відповідач повідомив, що безпосереднє місце її роботи буде у АДРЕСА_1 . Відповідачем не були створені належні умови праці, які б давали змогу виконувати свої посадові обов`язки за місцем роботи, оскільки в офісі для позивача не було облаштоване робоче місце, відсутні меблі, оргтехніка: комп`ютер, сканер, принтер тощо. У зв`язку з неможливістю забезпечити належні умови праці, між позивачем та відповідачем була домовленість, що позивач буде виконувати трудові функції дистанційно та працювати вдома. Виконання функцій дистанційно є можливим з огляду на специфіку роботи. У 2018 році позивачем було проведено низку досліджень, у 2019 позивач займалась складанням звітів. У дистанційному режимі позивач працювала з лютого 2018 року по квітень 2019 року, відповідач сплачував заробітну плату. З 04.04.2019 по 07.08.2019 позивач перебувала у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами. З 08.08.2019 позивач продовжила виконання своїх трудових обов`язків. Після закінчення відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами 08.08.2019 і в подальшому позивач неодноразово приходила до офісу за адресою АДРЕСА_1 , проте двері офісу були зачинені, від працівника служби охорони дізналась, що відповідач більше не займає зазначений офіс. Зміна місця роботи позивача була здійснена відповідачем самостійно у період, коли позивач перебувала у відпустці, при цьому відповідач не повідомив позивач про зміну місця роботи. Від працівника служби охорони позивач дізналась, що роботодавець нібито переїхав до колишнього офісу, який винаймав багато років. Позивачу було відомо, що відповідач винаймав приміщення, яке знаходиться по АДРЕСА_2 . Незважаючи на виконання трудових обов`язків позивач помітила, що за період з 08.08.2019 по 31.08.2019 відповідачем не було нараховано та виплачено заробітну плату, у зв`язку з чим відповідач 05.09.2019 позивач звернулась до відповідача із заявою, у якій просила пояснити підстави, з яких не виплачено заробітну плату. 30.09.2019 отримала відповідь, у якій повідомлялось про відсутність обов`язку виплачувати заробітну плату у зв`язку з порушенням позивачем трудового розпорядку. У цьому ж листі відповідачем не було повідомлено нову адресу. 16.10.2019 позивач звернулась до поліції з заявою про вчинення кримінального правопорушення, яке полягає у невиплаті їй заробітної плати.14.11.2019 відповідач повідомив адресу нового місця роботи. Станом на день подання позовної заяви відповідачем не виплачена заробітна плата за період з 07.08.2019 по 23.03.2020, у зв`язку з чим позивач просить задовольнити позов, стягнути з відповідач заборгованість по заробітній платі за період з 08.08.2019 по 23.03.2020 у розмірі 138960,49 грн, стягнути моральну шкоду у розмірі 5000 грн. та витрати на правову допомогу у сумі 14 000 грн. (т. 1 а.с. 1-7).

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 липня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт посилається на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Вказує, що судом першої інстанції прийнято у якості доказів у справі документи, подані відповідачем з порушенням вимог цивільного процесуального законодавства, а саме не засвідчені належним чином копії, не надано оригіналів цих письмових доказів. Вказує, що надані відповідачем докази лягли у основу оскаржуваного рішення без надання суду обґрунтованої оцінки цим доказам, залишенням без уваги наданих апелянтом доказів фальсифікації документів з боку відповідача. Зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач визнав той факт, що ОСОБА_1 не була ознайомлена з правилами внутрішнього трудового розпорядку, у яких має бути визначений порядок встановлення дистанційного режиму праці, що є грубим порушенням ст. 29 КЗпП України. У наказі про прийом на роботу № 050К від 31.01.2018 року так само не міститься пункту про ознайомлення апелянта з правилами внутрішнього трудового розпорядку, посадовою інструкцією, її правами та обов`язками. Наголошує, що допущені відповідачем порушення призвели до того, що апелянт не була належним чином повідомлена про безпосереднє місце роботи, умови колективного договору, правила внутрішнього трудового розпорядку, посадові обов`язки. Відтак, апелянт не знала та не могла знати про порядок та спосіб встановлення дистанційного режиму праці та вважала, що відповідачем такий режим встановлений належним чином. Зазначає, що суд дійшов помилкового висновку щодо відсутності обов`язку відповідача попереджати апелянта про істотні умови зміни умов праці, зміни режиму роботи, повідомляти апелянта про зміну розташування офісу тощо. Наголошує, що встановлення чи скасування дистанційного режиму праці належить до зміни істотних умов праці, про які працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги та не надано жодної оцінки тому, що надані відповідачем документи є підробленими, що люди, які їх підписували та складали, фізично знаходилися в інших містах, а саме акт (а.с.125), копія журналу обліку робочого часу (а.с. 196). Судом не враховано, що відповідач без з`ясування причин відсутності апелянта на роботі, в односторонньому порядку скасувавши дистанційних режим роботи, припинив виплачувати апелянту заробітну плату за виконану роботу, що є порушенням трудових прав.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга представника позивача не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 31.01.2018 ОСОБА_1 звернулась із заявою до директора ДП «НДЦ «Охоронна археологічна служба України» про прийняття її на посаду старшого наукового співробітника відділу регіональної археології ДП «ОАСУ» з 01.02.2018 з оплатою згідно штатного розпису. Окрім того, цього ж дня ОСОБА_1 надала директору заяву, якою надала згоду на збір та обробку персональних даних (т. 1 а.с. 50,51).

Наказом директора ДП НДЦ «Охоронна археологічна служба України» №05-К від 31.01.2018, зокрема, ОСОБА_1 прийнята на посаду старшого наукового співробітника у відділ регіональної археології з 01.02.2018 з оплатою згідно штатного розпису (т. 1 а.с. 52).

01.02.2018 наказом №02-ек створено Слобідську археологічну експедицію з 01.02.2018, призначено начальником Слобідськлї археологічної експедиції старшого наукового співробітника ДП «НДЦ «ОАСУ» Голубєву І.В. (т. 1 а.с. 53).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі ОСОБА_1 посилалась на те, що незважаючи на виконання трудових обов`язків за період з 08.08.2019 по 31.08.2019 їй відповідачем не було нараховано та виплачено заробітну плату.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оплату праці», частиною першою статті 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Згідно положень статей 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не звільняє позивача процесуального обов`язку доведення наявності права на отримання відповідних сум.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.

Отже, виходячи з положень КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.

Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість.

Заперечуючи проти позовних вимог відповідач посилався на те, що починаючи з 08.08.2019 по теперішній час позивач не з`являлась на робоче місце без поважних причин, окрім 28.11.2019, 29.11.2019 та 02.12.2019. Враховуючи такі дії позивача відповідач наказом від 15.04.2019 вивільняє ОСОБА_1 від виконання обов`язків начальника слобідської археологічної експедиції та починаючи з 30.08.2019 по 30.04.2020 відповідач припиняє нарахування та виплату заробітної плати позивачу.

З наданої представником відповідача копії журналу обліку робочого часу ДП «Науково- дослідний центр «Охоронна археологічна служба України Інституту археології» НАН України вбачається, що у період з 08.08.2019 по 23.03.2020 (період, за який позивач просить стягнути заробітну плату) ОСОБА_3 відсутня на робочому місці (т. 1 а.с. 59-85).

З цього ж журналу обліку робочого часу вбачається, що ОСОБА_1 була присутньою на робочому місці 28.11.2019, 29.11.2019 та 02.12.2019.

З довідки, яка надана ОСОБА_1 директором ДП НДЦ «ОАСУ» вбачається, що за листопад 2019 позивачу була нарахована заробітна плата у розмірі 1901,66 грн (т. 1 а.с. 133).

З табелю обліку робочого часу вбачається, що у період з 08.08.2019 по 23.03.2020 (період, за який позивач просить стягнути заробітну плату) ОСОБА_3 відсутня на робочому місці, окрім 28.11.2019, 29.11.2019 та 02.12.2019 (т. 1 а.с. 186, 187,188, 189,190,191,192,193).

12.08.2019, 19.08.2019 та 16.09.2019 молодшим науковим співробітником начальником експедиції ОСОБА_4 було подано на ім`я директора ДП «Науково- дослідний центр «Охоронна археологічна служба України Інституту археології» НАН України доповідні записки, якими повідомлено, що з 07 по 12 серпня 2019 та 19.08.2019 ОСОБА_1 не з`явилась на робочому місці без пояснень (т. 1 а.с. 226,227,233).

23.08.2019 молодшим науковим співробітником , начальником експедиції ОСОБА_4 та працівником ОСОБА_5 складено акт про те, що 23.08.2019 старший науковий співробітник ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці з 09-00 год. до 18-00 год. Аналогічні акти про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці були складені 30.08.2019, за кожен робочий день вересня 2019 року, за кожен робочий день жовтня 2019 року, за кожен робочий день листопада 2019 (крім 28.11.2019, 29.11.2019), за кожен робочий день грудня 2019 року (крім 02.12), за кожен день січня 2020, за кожен робочий день лютого 2020 року, за кожен робочий день березня 2020 року (т. 1 а.с.228, 229, 230, 231, 232, 233, 234, 235, 236, 237, 238, 239, 240, 241, 242, 243, 244, 245, 246, 247, 248, 249 т. 2 а.с. з 1 по 111).

30.08.2019 директором ДП «НДЦ «ОАСУ» видано наказ №22-З, у зв`язку з відсутністю на роботі старшого наукового співробітника ОСОБА_1 у період з 07.08.2019 по 30.08.2019 без поважних причин, наказано бухгалтерії підприємства не нараховувати та не виплачувати заробітну плату старшому науковому співробітнику ОСОБА_1 за період з 07.08.2019 по 30.08.2019 (т. 1 а.с. 87).

Аналогічні накази за № 26-з від 29.09.2019, №30-З від 30.10.2019, №34-З від 29.11.2019, №39-З від 27.12.2019, №3-З від 31.01.2020, №7-З від 27.02.2020, №11-З від 31.03.2020, №15-З від 30.04.2020, були прийняті директором ДП «НДЦ «ОАСУ» стосовно невиплати заробітної плати ОСОБА_1 , у зв`язку з її відсутністю на роботі старшого наукового співробітника (т. 1 а.с. а.с. 88, 89, 90, 91, 92, 93, 94, 95).

Згідно положень статей 115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не позбавляє позивача від обов`язку доведення наявності права на отримання певних сум.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини перша, третя статті 77, частина друга статті 78 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 не перебувала на робочому місці у спірний період, не виконувала обов`язки, покладені на неї, що підтверджується актами про відсутність ОСОБА_1 , отже, вона не довела право на отримання заробітної плати за період з 08.08.2019 по 23.03.2020.

Між тим, відповідачем доведено, що заробітна плата не нараховувалась ОСОБА_1 у зв`язку з її відсутністю на роботі у спірний період.

Сам по собі факт вивільнення позивача не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.

Тобто, факт існування укладеного між сторонами трудового не наділяє працівника правом на отримання заробітної плати, він лише передбачає можливість виконувати роботу, визначену цією угодою, і як наслідок отримувати винагороду.

Разом з тим, доказів того, що в період, за який позивач просила стягнути заборгованість по заробітній платі, вона виконувала покладені на неї трудовим договором обов`язки матеріали справи не містять, а відтак у відповідача були відсутні підстави для нарахування їй заробітної плати.

Щодо посилань ОСОБА_1 про те, що вона дистанційно працювала, оскільки їй не було забезпечено належних умов в офісі відповідача колегією суддів також не приймаються до уваги, виходячи з наступного.

Крім того, наголошувала на тому, що вона виконувала сою роботу дистанційно, а саме нею у 2018 році було проведено низку досліджень, у 2019 позивач займалась складанням звітів.

Так, відповідно до статті 6 цього Закону науковий працівник провадить наукову (науково-технічну, науково-організаційну, науково-педагогічну) діяльність у наукових установах, вищих навчальних закладах, наукових підрозділах установ, організацій, підприємств.

Перелік видів наукової (науково-технічної) роботи, а також методичної, експертної, консультаційної, організаційної роботи для наукових працівників наукової установи (вищого навчального закладу) визначається керівником відповідної установи (закладу).

У законодавстві офіційно закріпили гнучкий режим робочого часу та дистанційну роботу. Відповідні зміни внесено до статті 60 Кодексу законів про працю України.

Так, за погодженням між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом для працівника може встановлюватись гнучкий режим робочого часу на визначений строк або безстроково як при прийнятті на роботу так і згодом.

На час загрози поширенню епідемії, пандемії та (або) на час загрози військового, техногенного, природного чи іншого характеру умова про дистанційну (надомну) роботу та гнучкий режим робочого часу може встановлюватися у наказі (розпорядженні) власника або уповноваженого ним органу без обов`язкового укладення у письмовій формі трудового договору про дистанційну (надомну) роботу.

Дистанційна робота - це така форма організації праці, коли робота виконується працівником за місцем його проживання чи в іншому місці за його вибором, у тому числі за допомогою інформаційно-комунікаційних технологій, але поза приміщенням роботодавця.

Трудова дисципліна - це система правових норм, що регулюють внутрішній трудовий розпорядок, встановлюють трудові обов`язки працівників та роботодавця, визначають заохочення за успіхи в роботі й відповідальність за невиконання цих обов`язків.

Наказом №10 від 29.12.2017 затвердженого Правила внутрішнього трудового розпорядку ДП «Науково дослідний центр «Охоронна археологічна служба України» Інституту археології НАН України (т. 1 а.с. 36).

Окрім того, в п.п. 2.1.3 Галузевої угоди НАН України 2018-2019 передбачено, що для наукових працівників і спеціалістів наукових установ може запроваджуватися гнучкий та дистанційний режим праці. Можливість запровадження таких режимів визначається у колективному договорі. Порядок та умови їх застосування визначаються у правилах трудового розпорядку установи. (т. 1 а.с. 99-101).

Між тим, як вбачається з матеріалів справи, правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджені наказом №10 від 29.12.2017, не передбачено дистанційної роботи. (т. 1 а.с. 116-120).

За ст. 21 КЗпП України вступаючи у трудові відносини з роботодавцем, працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену трудовим договором з підпорядкуванням внутрішньому трудовому розпорядку.

Відповідно до ст. 142 КЗпП України трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях усіх форм власності визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, затвердженими в установленому порядку.

Із зазначеними правилами внутрішнього трудового розпорядку ОСОБА_1 ознайомлена не була, у зв`язку з відмовою від ознайомлення, про що свідчить акт від 01.02.2018, складений заступником директора Панікарським А.В., науковим співробітником ОСОБА_6 та лаборантом ОСОБА_7 (т. 1 а.с. 124).

Отже, для переведення працівників на дистанційний режим роботи, необхідно було оформити відповідний наказ та ознайомити з ним під підпис тих співробітників, які переходять в режим надомної роботи, між тим, позивачем не надано доказів того, що вона була переведена на дистанційну роботу та матеріали справи таких доказів не містять.

Таким чином, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не надано доказів того, що вона була переведена на дистанційну роботу.

Апелянт звертає увагу на те, що докази, надані позивачем на підтвердження її відмови від ознайомлення з правилами внутрішнього трудового розпорядку та акти про її відсутність на робочому місці були сфальсифіковані.

Зазначені доводи не спростовують висновків суду, оскільки факт відсутності на робочому місці у період з 08.08.2019 по 23.03.2020 року, крім 28.11.2019, 29.11.2019, 02.12.2020 позивач не оспорює, як і не оспорює той факт, що відповідний наказ про переведення її на дистанційний режим роботи підприємством не видавався.

Крім того, ОСОБА_1 на підтвердження факту виконання нею своїх посадових обов`язків, зазначає, що 17.02.2020 позивачем передано на тимчасове зберігання КЗ «Харківський історичний музей імені М.Ф. Сумцова» ХОР науковий звіт «Результати археологічного дослідження у смт. Краснокутськ та поселення Чуйківська у м. Харкові (2018)».

Ст. 11 ЗУ «Про охорону археологічної спадщини» передбачає, що археолог, який здійснює археологічне дослідження на території України, надає до початку наступного польового сезону науковий звіт про виконані в попередньому польовому сезоні археологічні роботи органу, що видав дозвіл, та визначеним Кабінетом Міністрів України державній архівній установі чи архівному підрозділу державної наукової установи.

Між тим, вказаний науковий звіт ОСОБА_1 передала КЗ «Харківський історичний музей імені М.Ф. Сумцова» ХОР, а не до Державного підприємства «Науково- дослідний центр «Охоронна археологічна служба України» Інститут археології НАН України, з яким перебувала у трудових відносинах.

Крім того, згідно повідомлення ДП «Науково- дослідний центр «Охоронна археологічна служба України» Інститут археології НАН України від 13.07.2020 року щодо розгляду звітів ОСОБА_1 за результатами проведення археологічних досліджень за відкритими листами № 0994/01011457 від 12.03.2018 року, № 306/01674 від 20.09.2018 року, № 094/01457 від 12.03.2018 року, № 095/01458 від 12.03.2018 року вбачається, що відділ Польовий комітет не може прийняти на тимчасове зберігання та рецензування звіти ОСОБА_1 за результатами проведення археологічних досліджень, оскільки отримані матеріали взагалі не відповідають формі, змісту та структурі наукового звіту дослідника археологічної спадщини.

Отже, такий документ не є належним та допустимим доказом виконання ОСОБА_1 своїх посадових обов`язків.

Щодо зміни місця розташування офісу відповідача, колегія суддів зазначає наступне.

Позивач наголошує, що її не було повідомлено про зміну місця розташування офісу.

Відповідно до ч.1 ст.32 КЗпП України, переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

У частині 2 ст. 32 КЗпП України зазначається, що не вважається переведення на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 32 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

У п.31 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що відповідно до статті 32 КЗпП переведення на іншу роботу допускається тільки за згодою працівника. Переведенням на іншу роботу вважається доручення працівникові роботи, що не відповідає спеціальності, кваліфікації чи посаді, визначеній трудовим договором. Не вважається переведенням, що потребує згоди працівника, переміщення його на тому ж підприємстві (в установі, організації) на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ на території підприємства в межах тієї ж місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою і з тими ж істотними умовами праці. Однак і переміщення не може бути безмотивним, не обумовленим інтересами виробництва.

Переміщення офісу відповідача здійснено у тій самій місцевості, у тій же установі, отже у відповідача не було обов`язку попереджати ОСОБА_1 про зміну розташування офісу в порядку передбаченому ст. 32 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Із змісту позовних вимог ОСОБА_1 вбачається, що позивач наполягає на тому, що вона працювала на підприємстві дистанційно, виконувала посадові обов`язки та просить стягнути заробітну плату.

Між тим, факт виконання позивачем своїх посадових обов`язків залишився недоведеним.

Позивач наголошує на тому, що не знала місце розташування офісу, тому не могла виконувати посадові обов`язки за місцем роботи, між тим позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу вона не заявляла.

За таких обставин відсутні підстави для задоволення позову.

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, а тому колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі її представника ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 липня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.Ю. Тичкова

О.В. Маміна

Повний текст постанови виготовлено 17 грудня 2021 року