Ухвала

20 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 509/5164/18

провадження № 61-19523ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 16 вересня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 20 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Одесагаз», в особі Чорноморського управління експлуатації газового господарства Публічного акціонерного товариства «Одесагаз», про захист прав споживачів, визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Одесагаз» в особі Чорноморського управління експлуатації газового господарства Публічного акціонерного товариства «Одесагаз» (далі - ПАТ «Одесагаз»), про захист прав споживача, визнання дій неправомірними і зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування свого позову вказувала, що вона є споживачем природного газу по місцю свого проживання, відповідач є постачальником послуг щодо постачання природного газу, відповідно до договору. Під час споживання послуг з боку відповідача 31 серпня 2018 року здійснені дії, щодо контролю споживання природного газу, які з боку позивача вважаються незаконними, а тому позивач просила: визнати дії ПАТ «Одесагаз» щодо проведення донарахування ОСОБА_1 за особовим рахунком № НОМЕР_1 об`єму природного газу за несанкціоноване втручання в роботу ЗВТ за актом-розрахунком від 26 вересня 2018 року № 75 в сумі 24 722,28 грн, а також нарахування оплати за проведення експертизи побутового лічильника газу в сумі 3 685,20 грн незаконними; визнати неправомірним та скасувати акт про порушення побутовим споживачем від 31 серпня 2018 року № 75, складений представником ПАТ «Одесагаз»; визнати право ОСОБА_1 на здійснення розрахунків з відповідачем за споживчий природний газ по особовому рахунку № НОМЕР_1 за період з травня 2018 року по серпень 2018 року за фактичним показником лічильника типу Elster ВК G-10, заводський № 31068756, на момент його демонтажу; зобов`язати ПАТ «Одесагаз» здійснити перерахунок нарахованої згідно акту про порушення побутовим споживачем 31 серпня 2018 року № 75 абоненту ОСОБА_1 по особовому рахунку № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 , суми за спожитий газ за період з травня 2018 року по серпень 2018 року за фактичним показником лічильника типу Elster ВК G-10, заводський № 31068756, на момент його демонтажу; скасувати рішення Чорноморського управління експлуатації газового господарства ПАТ «Одесагаз», прийняте 26 вересня 2018 року № 75 засідання комісії про донарахування об`єму природного газу за несанкціоноване втручання в роботу ЗВТ, оформленого актом-розрахунком від 26 вересня 2018 року № 75, про порушення ОСОБА_1 . Кодексу газорозподільних систем, на підставі якого ОСОБА_1 зобов`язана сплатити витрати газу в розмірі 24 722,29 грн.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 16 вересня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції зазначив, що з урахуванням позовних вимог позивача, з яких вбачається не ефективний захист порушених прав та свобод чи інтересів фізичної особи та у зв`язку з тим, що вищевказані рішення відповідача не можливо розглядати, як незаконними рішеннями та дії або бездіяльність посадових і службових осіб, відповідно до статей 15, 16 ЦК України дані позовні вимоги не підлягають судовому захисту, а тому суд прийшов до висновку, що позивач не зміг належним чином обґрунтувати свої позові вимоги, а тому відповідно до статей 13, 263 ЦПК України позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Постановою Одеського апеляційного суду від 20 жовтня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 16 вересня 2020 року залишено без змін.

Апеляційний суд зазначив, що хочу позивачка й обрала належний спосіб захисту свого права, в частині оскарження рішення комісії про донарахування об`єму природного газу, разом із цим не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог.

У грудні 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 16 вересня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 20 жовтня 2021 року, у вищевказаній справі, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Верховний Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною четвертою статті 274 ЦПК України передбачено, що в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Предметом спору у цій справі є вимоги немайнового характеру про захист прав споживача побутового газу, а саме: визнання дій ПАТ «Одесагаз» щодо проведення донарахування об`єму природного газу за несанкціоноване втручання в роботу ЗВТ, а також нарахування оплати за проведення експертизи побутового лічильника газу в сумі 3 685,20 грн незаконними; визнання неправомірним та скасування акта про порушення побутовим споживачем; визнання права ОСОБА_1 на здійснення розрахунків з відповідачем за споживчий природний газ за фактичним показником лічильника, на момент його демонтажу; зобов`язання ПАТ «Одесагаз» здійснити перерахунок нарахованої згідно акту про порушення побутовим споживачем абоненту ОСОБА_1 суми за спожитий газ за період з травня 2018 року по серпень 2018 року за фактичним показником лічильника, на момент його демонтажу; скасування рішення Чорноморського управління експлуатації газового господарства ПАТ «Одесагаз» про донарахування об`єму природного газу за несанкціоноване втручання в роботу ЗВТ, на підставі якого ОСОБА_1 зобов`язана сплатити витрати газу в розмірі 24 722,29 грн, що не представляє складності у зв`язку зі сталістю законодавства та судової практики, а тому справа є справою незначної складності і не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Заявник посилається на те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки рішення судів першої та апеляційної інстанції суперечать правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 14 січня 2020 року у справі № 910/17955/17, від 17 квітня 2019 року у справі № 311/2314/16, від 01 квітня 2020 року у справі № 523/5594/19, від 17 червня 2020 року у справі № 658/3048/17, від 31 березня 2021 року у справі № 335/584/19, від 14 лютого 2020 року у справі № 335/2576/19, від 17 березня 2020 року у справі № 127/14593/17, від 29 жовтня 2020 року у справі № 524/2608/18, від 14 січня 2020 року у справі № 910/17955/17, зокрема щодо ефективності обраного нею способу захисту.

Суд відхиляє зазначені доводи, оскільки апеляційний суд у своїй постанові дійшов висновку, що позивачка обрала належний спосіб захисту, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленому у постанові від 14 січня 2020 року у справі № 919/17955/17, разом із цим не довела у встановленому порядку обставини, на які посилалась, як на підставу для задоволення позову.

Також, зазначає, що суди як першої так і апеляційної інстанції неправильно застосували норму абзацу 40 пункту 4 глави І Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року № 2494, зокрема без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах Верховного Суду від 04 квітня 2019 року у справі № 535/868/18, від 24 жовтня 2018 року у справі № 914/2384/17, від 05 листопада 2019 року у справі № 922/137/19, від 14 квітня 2021 року у справі № 509/4515/18, від 17 березня 2021 року у справі № 509/2780/19, від 07 квітня 2021 року у справі № 509/2781/19.

Наведені заявником обставини, які, на її думку, потребують формування єдиної правозастосовчої практики по суті не стосуються фундаментальних питань права, а зводяться до непогодження із встановленими судами обставинами справи та переоцінки доказів.

Верховний Суд у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, виходить з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики на сучасному етапі її розвитку й становлення, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, вагомістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.

Натомість доводи заявника зводяться до незгоди з оцінкою судами зібраних у справі доказів та встановлених обставин, що у свою чергу не стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у даній справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на визнання справи малозначною, оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у загальних положеннях цього Кодексу, то вона поширюються й на касаційне провадження.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (справа «Зубац проти Хорватії» від 05 квітня 2018 року).

Верховний Суд врахував, що застосування критерію малозначності справи у цій справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не продемонстрував наявності виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. Наведене повністю узгоджується з правовою позицією, сформованою Європейським судом з прав людини у справі «Azyukovska v. Ukraine» (ухвала від 09 жовтня 2018 року «Азюковська проти України»).

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки заявник подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, а обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підтвердились, то відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 16 вересня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 20 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Одесагаз», в особі Чорноморського управління експлуатації газового господарства Публічного акціонерного товариства «Одесагаз», про захист прав споживачів, визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков С. О. Погрібний О. В. Ступак