ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/2005/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №694/1540/20 Категорія: 314000000 Сакун Д. І.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2021 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Бородійчука В.Г., Василенко Л.І.

За участю секретаря Захарченко А.Д.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 ;

особа, яка подає апеляційну скаргу ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 15 вересня 2021 року, постановлене під головуванням судді Сакун Д.І., у Звенигородському районному суді Черкаської області 15.09.2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання спільною сумісною власністю подружжя майна, -

в с т а н о в и в :

04.12.2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання спільною сумісною власністю майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог вказується, що з 29 листопада 2007 року позивач ОСОБА_1 почала проживати разом однією сім`єю з ОСОБА_2 , як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу та вони вели спільне господарство.

З 29.11.2007 року по 20.12.2016 року сторони проживали в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить на праві власності її старшій дочці від першого шлюбу - ОСОБА_3 .

Із 21 грудня 2016 року по 26 грудня 2018 року сторони проживали у будинку за адресою: АДРЕСА_2 , який спільно придбали з відповідачем ОСОБА_2 .

За період спільного проживання у них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у свідоцтві про народження якого за заявою відповідача ОСОБА_2 записаний, як батько.

Після народження сина позивач перебувала в декретній відпустці по догляду за ним, отримані декретні кошти вона з відповідачем вирішили направити на ремонт частини домоволодіння, яке належало на праві власності ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 , проте він там не проживав, а проживав разом з позивачем.

На початку спільного проживання ОСОБА_1 з відповідачем ОСОБА_2 позивач в іншому шлюбі не перебувала, є вдовою з 21.09.2002 року.

Також не перебував в іншому шлюбі відповідач ОСОБА_2 , розлучений 28.11.2007 року, вказує позивач.

В грудні 2007 року подружжям було придбано в кредит для потреб сім`ї автомобіль CHEVROLET LACETTI NF35B, реєстраційний номер НОМЕР_1 , право власності на який зареєстрували за спільною згодою на відповідача ОСОБА_2 .

Позивач вказує, що перший внесок заплатили з спільних коштів сім`ї 05.12.2007 року в сумі 5506,47 грн., а кредит за договором сплачували разом, оскільки був спільний бюджет, який повністю погасили 02.11.2012 року в сумі 32440,96 грн., кредит платили по черзі на ім`я відповідача, так як на нього був оформлений кредит.

В лютому 2014 року придбали будинок по АДРЕСА_2 , який перепланували, зробили капітальний ремонт за спільні кошти. Також в процесі спільного проживання ними було придбано рухоме майно, зокрема, меблі в будинок.

Враховуючи вищевикладене позивач ОСОБА_1 вважає, що вона з відповідачем ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне домашнє господарство, мали спільний бюджет та взаємні права і обов`язки, притаманні подружжю, тобто між ними склались та мали місце з 29.11.2007 року до 26.12.2018 року усталені відносини, які притаманні подружжю; вони несли спільні витрати, купували майно для спільного користування, несли витрати на утримання житла, в якому проживали та робили в ньому ремонт.

Позивач ОСОБА_1 просить встановити факт проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 29 листопада 2007 року до ІНФОРМАЦІЯ_4 . Визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя автомобіль CHEVROLET LACETTI NF35B, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2007 року. Стягнути з відповідача понесені судові витрати на правничу допомогу.

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 15.09.2021 року - у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання спільною сумісною власністю майна подружжя - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує, що оскаржуване рішення винесено з порушенням процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, при неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, судом не дотримано принципу рівності сторін, так як докази позивача не взяті до уваги і належним чином не спростовані.

Скаржник зазначає в апеляційній скарзі, що свідчення свідків, які допитані зі сторони відповідача, були побудовані на інформації третьої особи, самого ОСОБА_2 , так як їм особисто інформація не відома, проте свідки про ту чи іншу ситуацію знають зі слів ОСОБА_2 , про що зазначено в оскаржуваному рішенні.

ОСОБА_1 вважає, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки доказам, щодо отриманих доходів, що свідчать про стабільний та значно вищий дохід (позивача), і взагалі відсутній дохід ОСОБА_2 , що підтверджується інформацією з органів Державної податкової служби.

В апеляційній скарзі зазначається, що спірне майно купувалося за кредитні кошти, та автомобіль до повного погашення кредиту був в заставі банку. Відповідач ОСОБА_2 не довів те, що спірне майно купувалося саме за його особисті кошти, що не підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Відповідач не спростував презумпцію спільності майна, набутого під час фактичних шлюбних стосунків сторін.

Скаржник вказує, що твердження суду в оскаржуваному рішенні про те, що відповідач ОСОБА_2 перебував в іншому зареєстрованому шлюбі до 28.11.2007 року не відповідає дійсності, оскільки спростовуються наданими доказами, а саме встановлено у рішенні суду про стягнення аліментів на дитину від першого шлюбу та про розірвання шлюбу, де вказано, що сторони припинили відносини з 28.12. 2014 року та шлюб між сторонами розірвано 28.12. 2004 року.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 15.09.2021 року у справі № 694/1540/21 скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі. Стягнути з відповідача понесені судові витрати відповідно до платіжних документів.

26 листопада 2021 року на адресу Черкаського апеляційного суду від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу.

В обгрунтування відзиву ОСОБА_2 вказує, що жодних законних підстав, визначених ст. 376 ЦПК України для скасування рішення, скаржником не зазначено, оскільки такі підстави не існують.

ОСОБА_2 вважає, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, нелогічними та необгрунтованими, незрозумілими та суперечать здоровому глузду та обставинам справи.

У відзиві звертається увага на той факт, що відповідач ОСОБА_2 перебував у іншому зареєстрованому шлюбі до 28.11.2007 року, в той час як автомобіль було придбано, 04.12.2007 року, тобто зі спливом майже тижня після припинення попереднього шлюбу, і за такий короткий проміжок часу сторони не змогли сформувати спільний бюджет.

З наявних у справі доказів вбачається, що дохід позивача за весь 2007 рік склав менше, ніж 1700 грн., чого б не вистачило і на половину первинного внеску. Інших доказів спільної участі у придбанні автомобіля ОСОБА_1 надано не було.

Щодо періоду спільного проживання та з довідок Катеринопільської селищної ради вбачається, що відповідач ОСОБА_2 не входив до складу сім?ї позивача ОСОБА_1 .

Тому жодних інших належних письмових доказів, які б підтверджували доводи позивача щодо існування між нею та відповідачем відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та побуту, придбання спірного автомобіля за спільні сумісні кошти або спільною працею у матеріалах справи немає, а надані докази позивачем не підтверджують її вимог щодо встановлення факту проживання однією сім?єю.

У відзиві ОСОБА_2 просить у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача та представника позивача, які з?явились в судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши доводи скаржника, апеляційний суд вважає що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно ст. 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання спільною сумісною власністю майна подружжя, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та недоведеності заявлених вимог, вказавши, що позивач не надала належних і допустимих доказів на підтвердження факту проживання однією сім`єю з відповідачем ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу на час придбання спірного автомобіля за спільні кошти.

Суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки подані позивачем докази не підтверджують факт ведення спільного господарства, наявність спільного побуту та бюджету, взаємних прав та обов`язків подружжя, набуття майна, тощо в період придбання автомобіля та сплати кредиту, який був оформлений на ім?я відповідача.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції згідно з паспортними даними місце проживання позивача ОСОБА_1 є проживання за місцем реєстрації, а зареєстрована позивач за адресою: АДРЕСА_1 з 11.05.2018 року (а. с. 8).

Згідно довідки органу реєстрації Звенигородської міської ради, відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 29).

Судом першої інстанції встановлено, що вищезазначений факт підтверджується довідкою виконавчого комітету Звенигородської міської ради Черкаської області від 22.12.2020 року № 4853/02-17, з якої вбачається, що ОСОБА_2 дійсно проживає та зареєстрований: з 05.08.1997 року по 21.02.2001 рік АДРЕСА_4 .

Із 21.02.2001 року по 31.12.2013 року АДРЕСА_5 ; з 01.03.2014 року по даний час за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 58).

Відповідно даних акту депутата Звенигородської міської ради Маренич В.Л. від 10.01.2012 року ОСОБА_5 вбачається, що зі слів свідків гр. ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , але там не проживає з 2007 року по даний час, а проживає в смт. Катеринопіль (а. с. 19).

Син позивача, ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 , батьком якого є ОСОБА_2 , матір?ю ОСОБА_1 , що підтверджується даними свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого Катеринопільським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 33 (а. с. 9).

Відповідно даних витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження від 29.01.2020 року № витягу 4, державна реєстрація народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проведена відповідно до статті 126 Сімейного кодексу України (а. с. 10).

ОСОБА_4 є дитиною-інвалідом віком до 18 років (а. с. 11), посвідчення серія НОМЕР_3 (а. с. 6).

Згідно даних свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 від 28.11.2007 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 розірваний 28.11.2007 року.

З копії довідки ГУ ПФУ в Черкаській області вбачається, що ОСОБА_1 перебувала на обліку в Головному управлінні ПФУ у Черкаській області і отримувала пенсію в разі втрати годувальника, сума пенсії за період з 01.01.2007 року по 30.04.217 року складає 135583 грн.46 коп. (а. с. 81-82).

Згідно довідки Звенигородської ДПІ від 03.12.2020 року № 32048 про суми виплачених доходів ОСОБА_1 вказано, що за період з 01.01.2007 року по 31.12.2007 року ОСОБА_1 отримала 527,1 грн. соціальних виплат та 420 грн. і 660 грн. заробітної плати (а. с. 112).

ОСОБА_1 перебувала на обліку в Управлінні соціального захисту населення Катеринопільської РДА Черкаської області та отримувала державну соціальну допомогу по догляду за дитиною 3-х років (непрацюючим жінкам) на дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з 22.08.2009 року по 20.05.2012 року, що підтверджується довідкою від 04.12.2020 року № 366/2514 (а. с. 123).

На підтвердження факту спільного проживання та побуту з 29 листопада 2007 року по 26.12.2018 року позивачем ОСОБА_1 було надано до суду фото із зображенням позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 , малолітньої дитини ОСОБА_7 , на яких зазначені особи зображені під час спільного відпочинку (а. с. 83-94).

Згідно даних акту депутата Катеринопільської селищної ради Черкаської області Мандрика Л.В. від 14.01.2021 року вбачається, що гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 проживав в смт. Катеринопіль, Катеринопільського району, Черкаської області без реєстрації з 29.11.2007 року по 20.12.2016 року за адресою: АДРЕСА_1 , спільно однією сім`єю з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , вели спільне господарство, утримували у зазначеному домоволодінні курей, свині, кози, гусей, качок, кролів. Також спільно обробляли городи, несли спільні витрати на утримання домоволодіння, закупівлю продуктів харчування, придбали спільно легковий автомобіль (а. с. 75).

Відповідно даних довідки Управління соціального захисту населення № 617 від 16.07.2021 року ОСОБА_1 отримувала житлову субсидію на житловий будинок АДРЕСА_1 на склад сім`ї : ОСОБА_1 , ОСОБА_3 (донька), ОСОБА_4 (син), яка підтверджена довідкою Катеринопільської селищної ради Черкаської області № 81 від 13.01.2012 року.

Згідно даних довідок Катеринопільської селищної ради Черкаської області за період 2012 -2017 роки, до складу сім`ї зареєстрованих та проживаючих за адресою житловий будинок АДРЕСА_1 , окрім ОСОБА_1 входили ОСОБА_3 (донька), ОСОБА_4 (син) (а. с.195- 202 ).

Відповідно даних свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 автомобіль CHEVROLET LACETTI NF35B, 2007 року випуску, зеленого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 було зареєстровано за ОСОБА_2 04.12.2007 року (а.с.15,79).

Згідно даних платіжних квитанцій, перший внесок за власні кошти в оплату автомобіля здійснено в сумі 5056,47 грн., що підтверджується відповідними банківськими квитанціями про сплату (а. с. 15-17).

За правилами ч. 2 ст. 3 СК України сім?ю складають особи, які спільно проживають, пов?язані спільним побутом, мають взаємні права та обов?язки.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім?ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв?язках. Обов?язковою умовою для визнання їх членами сім?ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Згідно з положенням частини 1, 2 ст. 21 Сімейного Кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім?єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов?язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 СК України визначено шлюб є підставою для виникнення прав та обов?язків подружжя.

Згідно із ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім?єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не

встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об?єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

При застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактично шлюбних відносинах, необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склались відносини, що притаманні подружжю (пункт 20 постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

Таким чином, для визнання майна спільною сумісною власністю чоловіка та жінки, які проживають однією сім?єю, але не перебувають у шлюбі (далі - фактичне подружжя) за статтею 74 СК України достатньо довести факт проживання сторін однією сім?єю без шлюбу та факт придбання спірного майна у цей період.

У разі встановлення цих фактів майно буде вважатись таким, що є об?єктом спільної сумісної власності фактичного подружжя та підлягає поділу між ними за правилами поділу майна осіб, що перебувають у зареєстрованому шлюбі (глава 8 СК України).

При цьому, презумпція набуття фактичним подружжям майна у спільну сумісну власність застосовується і у випадку, якщо один з фактичного подружжя не мав з поважних причин самостійного заробітку (стаття 60 СК України). Але презумпція статусу спільного майна не позбавляє одного з фактичного подружжя (як і тих, хто перебуває у зареєстрованому шлюбі) доводити факт придбання спірного майна за рахунок інших джерел та віднесення його до особистої власності за правилами статті 57 СК України.

Із системного аналізу указаних норм слідує, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які перебувають у фактичних шлюбних відносинах і не перебувають у будь-якому іншому шлюбі, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім?ї.

Верховний Суд України звертає увагу на необхідність врахування цих обставин у постановах від 8 червня 2016 року (справа № 6-2253цс15), від 7 вересня 2016 року (справа № 6-801цс16).

Згідно з ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належними доказами відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України.

Враховуючи вищевикладені обставини справи, норми права, наявні в матеріалах справи докази, як в підтвердження позовних вимог, так і в їх заперечення, колегія суддів апеляційного суду погоджується з судом першої інстанції, який прийшов до вірного, обґрунтованого та вмотивованого висновку про те, що ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу на час придбання спірного автомобіля за спільні кошти.

Судом першої інстанції вірно надано правову оцінку доказам та вірно вказано, що надані позивачем докази не підтверджують факт введення спільного господарства, наявність спільного побуту та бюджету, взаємних прав та обов`язків подружжя, набуття майна тощо, з чим і погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, покази свідків зі сторони позивача, які були надані в суді першої інстанції при розгляді справи суперечать показам свідків зі сторони відповідача.

Колегія суддів апеляційного суду вважає за важливе вказати, що, надаючи оцінку показанням свідків як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача, на підтвердження того, що сторони проживали однією сім`єю у вказаний період, не можуть братися до уваги, оскільки їх пояснення носять узагальнений характер та стосуються здебільшого констатації факту сумісного проживання сторін, але не дають підстав для висновку про проживання однією сім?єю та спільний бюджет сторін.

Отже, показання допитаних свідків в судовому засіданні щодо відносин сторін до встановленого судом факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на думку колегії суддів апеляційного суду, не підтверджують наявності у них усталених відносин, які притаманні подружжю.

Колегія суддів, вважає звернути увагу, що сам по собі факт перебування з позивачем у близьких стосунках чоловіка та жінки не заперечував й сам відповідач ОСОБА_2 . Водночас, лише цей факт не може свідчити, що сторони проживали у зазначений період (з 29 листопада 2007 року по 26 грудня 2018 року) однією сім`єю, а придбане одним із них майно є спільною сумісною власністю сторін, оскільки позивачу необхідно надати докази ведення спільного господарства, наявності у сторін бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім?ї.

Судом першої інстанції правомірно враховано той факт, що відповідач ОСОБА_2 перебував у іншому зареєстрованому шлюбі до 28.11.2007 року, в той час як автомобіль було придбано 04.12.2007 року, тобто зі спливом майже тижня, після припинення попереднього шлюбу, у зв`язку з чим, на думку районного суду, за такий короткий проміжок часу сторони не змогли б сформувати спільний бюджет, з чим і погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що дохід позивача за весь 2007 рік склав 1700 грн., вказаної суми не вистачило б і на половину первинного внеску на придбання автомобіля, що було вказано судом першої інстанції.

При розгляді справи, як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції, також достовірно встановлено, що згідно довідок Катеринопільської селищної ради Черкаської області відповідач ОСОБА_2 не входив до складу сім`ї позивача ОСОБА_1 (а. с. 201-202).

За таких обставин, відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги та позовних вимог позивача, оскільки жодних інших належних письмових доказів, які б підтверджували доводи позивача щодо існування між нею та відповідачем відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, та придбання спірного автомобіля за їх спільні сумісні кошти або спільною працею матеріали справи не містять, що і було вказано судом першої інстанції.

Твердження скаржника стосовно того, що наявність у сторін спільного сина ОСОБА_4 свідчить про наявність у сторін спільного бюджету, введення господарства, спільних витрат та придбання іншого майна в інтересах сім`ї не підлягають задоволенню, оскільки даний факт стосовно наявності спільного сина свідчить лише про те, що сторони мали відносини як чоловік та жінка, проте не свідчить про утворення родини та спільного побуту, що категорично заперечує відповідач.

Таким чином, за відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені ст. 74 СК України вважати майно (спірний автомобіль) таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Доводи апеляційної скарги, які значною мірою зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, не свідчать про неправильне застосування районним судом норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Під час розгляду даної справи суд правильно встановив факти, відповідні їм правовідносини, постановив рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права, ґрунтується на зібраних по справі доказах, оцінивши які в сукупності, суд першої інстанції прийшов до аргументованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, тому відмовив у задоволенні позовних вимог позивача.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах "Пономарьов проти України", "Устименко проти України", "Рябих проти Російської Федерації", "Нелюбін проти Російської Федерації"), які з огляду на положення статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовується судами при розгляді справ як джерело права, повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, а не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох поглядів на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного й обов?язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, тому відсутні підстави для зміни чи скасування рішення згідно доводів та вимог апеляційної скарги, які не спростовують висновків суду, тому не підлягають задоволенню апеляційним судом.

З вищевикладеного не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції за доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно із ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги залишити за особою, яка подавала скаргу, оскільки рішення суду залишено без змін, тому судові витрати не переглядалися апеляційним судом.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 15 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання спільною сумісною власністю подружжя майна залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту постанови, в порядку та за умов, визначених цивільно процесуальним законодавством.

Повний текст постанови складений 21.12. 2021 року.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді Л.І. Василенко

В.Г. Бородійчук