КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2021 року

справа № 369/9580/19

провадження № 22-ц/824/2318/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Болотова Є.В., Лапчевської О.Ф.,

при секретарі: Русинчук І.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Комунальне підприємство «Боярка-Водоканал»

третя особа: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 червня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Дубас Т.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Боярка-Водоканал», третя особа: ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення компенсації за невиплачену заробітну плату, стягнення збитків від інфляції та трьох процентів річних за користування коштами,

В С Т А Н О В И В :

В липні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, в якому просила стягнути з відповідача на свою користь невиплачену заробітну плату за час вимушеного прогулу в період з 15.11.2017 року по 20.03.2018 рік у розмірі 27 771, 57 грн, індексацію суми заборгованості по заробітній платі за період з 01.11.2017 р. по 01.07.2019 р. в розмірі 6 137,52 грн, компенсацію за невиплачену заробітну плату в період з 15.11.2017 р. по 20.03.2018 р. у розмірі 2 629,90 грн, компенсацію за невиплачену заробітну плату в період 18.11.2016 р. по 14.11.2017 р. в розмірі 7 205,74 грн, збитки від інфляції у розмірі 3 703,65 грн, та 3 проценти річних у розмірі 1240,83.

Вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 15.03.2010 року працювала в КП «Боярка-Водоканал». 18.11.2016 р. наказом КП «Боярка-Водоканал» № 162-к ОСОБА_1 було звільнено за п. 3 ч. 1. ст. 40 КЗпП. Постановою Апеляційного суду Київської області від 06.03.2018 р.визнано незаконним звільнення позивача та поновлено останню на роботі, а також стягнуто на користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу з 18.11.2016 р. по 14.11.2017 р. Поновлення позивача на роботі відбулося лише 20.03.2018 р. згідно наказу № 21 від 20.03.2018 р. Однак, період з 15.11.2017 р. по 20.03.2018 р. не увійшов до матеріалів розгляду справи Апеляційним судом Київської області. На письмове прохання добровільно сплатити заробітну плату за вимушений прогул в період з 15.11.2017 р. по 20.03.2018 р., КП «Боярка-Водоканал» відмовилось, у зв`язку із чим позивач звернулась до суду із позовом.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 червня 2020 року позов ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Боярка Водоканал», третя особа: ОСОБА_2 , про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення компенсації за невиплачену заробітну плату, стягнення збитків від інфляції та трьох процентів річних за користування коштами залишено без задоволення.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що постановою апеляційного суду Київської області від 06.03.2018 року скасовано наказ про звільнення позивача з КП «Боярка-Водоканал» та поновлено її на роботі, а також стягнуто заробітну плату за час вимушеного прогулу з 18.11.2016 року по 14.11.2017 рік. Зазначає, що в порушенням вимог КЗпП поновлення на роботі відбулось лише 20.03.2018 року. Крім того, період з 15.11.2017 року по 20.03.2018 року не увійшов до предмету розгляду апеляційним судом, у зв`язку із чим просить стягнути заробіток за вимушений прогул, індексацію, компенсацію, збитки від інфляції та 3 % річних за вказаний період. Також посилається на те, що судом не взято до уваги той факт, що з моменту винесення рішення першої інстанції та до винесення рішення апеляційним судом позивач була позбавлена змоги працювати з вини відповідача.

В судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити.

В судовому засіданні представник КП «Боярка Водоканал» проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу має разовий характер після ухвалення судового рішення. Період з 15.11.2017 року по 20.03.2018 р. не можна вважати вимушеним прогулом, оскільки позивача було поновлено на роботі рішенням суду і визначено період, за який підлягає стягненню заробітна плата за час вимушеного прогулу.

Однак повністю погодитись із таким висновком суду не можна.

Судом встановлено, що постановою Апеляційного суду Київської області від 06.03.2018 р. визнано незаконним та скасовано наказ № 134-К від 04 жовтня 2016 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності провідного юрисконсульта ОСОБА_1 . Визнано незаконним та скасовано наказ № 148-К від 26 жовтня 2016 року про дисциплінарне стягнення. Визнано незаконним та скасовано наказ № 149-К від 26 жовтня 2016 року про дисциплінарне стягнення. Визнано незаконним та скасовано наказ № 162-К від 18 листопада 2016 року про звільнення провідного юрисконсульта ОСОБА_1 . Скасовано запис в трудовій книжці про звільнення за п.3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді провідного юрисконсульта Комунального підприємства «Боярка-Водоканал». Стягнуто з Комунального підприємства «Боярка-Водоканал» середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18 листопада 2016 року по 14 листопада 2017 року у розмірі 75968,64 грн.

Постановою Верховного Суду від 20 серпня 2018 року постанова Апеляційного суду Київської області від 20 серпня 2018 року залишена без змін.

Наказом Директора КП «Боярка-Водоканал» від 20 березня 2018 року № 21-К ОСОБА_1 визнано незаконним та скасовано наказ № 162-к від 18 листопада 2016 року про звільнення провідного юрисконсульта ОСОБА_1

22 березня 2018 року між КП «Боярка-Водоканал» та ОСОБА_1 була укладена угода № 07-1/91-18 про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно даної угоди КП «Боярка-Водоканал» на виконання постанови Апеляційного суду Київської області по справі № 369/10158/16 щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 18.11.2016 р. по 14.11.2017 року здійснює ОСОБА_1 виплату 75 968,64 грн частинами та розпочинає виплати ОСОБА_1 з 26 березня 2018 року. Кінцевий термін виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу 06 квітня 2018 року.

Згідно довідки КП «Боярка-Водоканал» від 05.05.2018 року № 01-8/140, ОСОБА_1 за рішенням суду за період з 18.11.2016 по 14.11.2017 було нараховано 75 968,64 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та з урахуванням утримання виплачено 60 395,07 грн.

Звертаючись до суду з позовними вимогами про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 вказувала на те, що постановою апеляційного суду від 06.03.2018 року визнано незаконним звільнення позивача від 18.11.2016 року, та стягнуто на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 18.11.2016 р. по 14.11.2017р. Однак, поновлення позивача на роботі відбулось 20.03.2018 року, крім того, до предмету розгляду справи при стягненні заробітної плати за час вимушеного прогулу не увійшов період з 15.11.2017 р. до 20.03.2018 р., у зв`язку із чим ОСОБА_1 просить стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу за вказаний період.

Статтею 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (незаконне звільнення або переведення на іншу роботу, неправильне зазначення формулювання причин звільнення або затримки видачі трудової книжки при звільненні) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі, чи визнання судом факту того, що неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника.

За змістом положень статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) негайно після проголошення судового рішення наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин.

Середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/4518/16, постанові Верховного Суду від 18.03.2020 року, справа № 488/3511/18.

Встановлено, що з ухваленням постанови Апеляційного суду Київської області від 06.03.2018 р, позивача поновлено на роботі, отже, судом відновлено порушене право позивача - визнано її звільнення 18 листопада 2016 року з роботи незаконним.

20 березня 2018 року Наказом Директора КП «Боярка-Водоканал» визнано незаконним та скасовано наказ № 162-к від 18 листопада 2016 року про звільнення ОСОБА_1 та поновлено останню на роботі.

Таким чином рішення Апеляційного суду Київської області від 06.03.2018 в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі відповідачем виконано 20 березня 2018 року, отже порушення права позивача припинилось 20.03.2018 року.

З позовом про стягнення середнього заробітку ОСОБА_1 звернулась в липні 2019 року (реєстрація судом заяви 25.07.2019), тобто з пропуском встановленого тримісячного строку звернення із відповідними вимогами до суду, у зв`язку із чим у задоволенні позову слід відмовити.

Вимоги позивача щодо стягнення із відповідача компенсації за невиплачену заробітну плату за період з 15.11.2017 р. по 20.03.2018 р. є похідною від стягнення заробітної плати за вимушений прогул у вказаний період, а тому задоволенню також не підлягають.

Заявлені позовні вимоги щодо стягнення індексації суми заборгованості по заробітній платі за період з 01.11.2017 р. по 01.07.2019 р, компенсації за невиплачену заробітну плату в період з 18.11.2016 р. по 14.11.2017 р., збитків від інфляції та 3 проценти річних задоволенню також не підлягають, у зв`язку із пропуском встановленого трьохмісячного строку для звернення із відповідними вимогами.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки судом першої інстанції постановлено рішення із неправильним застосуванням норм матеріального права, відтак рішення підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд , -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 червня 2020 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Боярка-Водоканал», третя особа: ОСОБА_2 , про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення компенсації за невиплачену заробітну плату, стягнення збитків від інфляції та трьох процентів річних за користування коштами відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач

Судді