Провадження №22-ц/812/ 2039/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 грудня 2021 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Темнікової В.І., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання: Горенко Ю.В.,

за відсутності учасників справи,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №490/6515/21 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на ухвалу, яку постановив Центральний районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Черенкової Наталії Петрівни у приміщенні цього суду 25 серпня 2021 року, повний текст якої складений того ж дня, за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_3 про встановлення факту порушення, недодержання, невиконання начальником Центрального ВП ГУНП в Миколаївській області,

у с т а н о в и л а :

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про встановлення факту порушення, недодержання 12-14 липня 2020 року начальником Центрального ВП ГУНП в Миколаївській області Гринчуком О.О. правового порядку, встановленого в Україні в частині 2 статті 19 Конституції України, визначених в пунктах «а», «b», «с» частини 3 статті 2 Міжнародного пакту про громадянські права і політичні зобов`язання держави, її відповідних державних органів та їх службових і посадових осіб, положення частини 1 статті 214 КПК України, який одержавши заяву про вчинення злочинів, передбачених частинами 1, 2 статті 129, частинами 1, 2 статті 162, статті 195 та замах на вбивство 9 осіб з ознаками статті пункту 1 частини 2 115, частин 1, 2, 3 статті 15 КК України.

Заява мотивована тим, що вказана посадова особа не визначив слідчого для здійснення досудового розслідування.

Встановлення вказаного у заяві факту, на думку заявника, має юридичне значення, оскільки від його встановлення залежить виникнення особистих прав фізичної особи, проголошених частин 1 і 6 статті 55 Конституції України прав громадянина на захист своїх прав і свобод судом і будь-яким не забороненим способом від протиправних посягань на них, гарантованих заявнику статтями 1, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та необхідно з метою виконання передбаченого в частині 3 статті 2 Міжнародного пакту про громадянські права та політичні зобов`язання держави та реальне надання проголошеного статтею 8 Загальної Декларації прав людини права на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення основних прав, наданих людині Конституцією або Законом.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 серпня 2021 року у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що заявлені вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. Також суд зауважив, що відмова у відкритті провадження в даному випадку не є відмовою у доступі до правосуддя, оскільки не позбавляє ОСОБА_1 можливості захисту порушеного права у спосіб, передбачений законом.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 вказує, що ухвала суду є необґрунтованою, ухваленою з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить її скасувати, заяву ОСОБА_1 задовольнити та повернути справу для продовження розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд таким рішенням обмежив проголошене статтею 55 Конституції України право на захист судом прав та свобод заявника, яке гарантоване статтями 21-22 Конституції України як невідчужуване і доповнено правом людини на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Заявник також вважає, що викладені судом обґрунтування, зокрема з посланням на постанову Пленуму Верховного Суду України та правові висновки Великої Палати Верховного Суду (справа № 644/6274/16-ц) тільки підтверджують наявність правових підстав для подання заяви про встановлення факту, що має юридичне значення. Суд безпідставно послався на статтю 303 КПК України, тому що досудове розслідування вже закінчено. Також недоцільним є посилання суду на положення КАС України, який не передбачає розгляд заяв про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

В суд апеляційної інстанції учасники справи не з`явилися.

Від представника заявниці адвоката Бєліка В.Г. надійшла заява про розгляд апеляційної скарги без участі ОСОБА_1 та її представника.

Зважаючи на вимоги частини 6, пунктів 1, 4 частини 7 статті 128, частин 1, 2, 4, 5 статті 130, частини 2 статті 372 ЦПК України, колегія суддів визнала повідомлення учасників справи, які не з`явилися, належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи, взявши до уваги також вказану вище заяву представника заявниці про розгляд справи у відсутність особи, яка подала апеляційну скаргу.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (часина 5 статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частин 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду вказаним положенням закону відповідає не в повній мірі.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлені ОСОБА_1 вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Апеляційний суд в цілому з таким висновком погоджується.

Заявниця, звернувшись в порядку окремого провадження, у заяві стверджує, що внаслідок неналежного виконання посадовою особою органу Національної поліції, на яку законом покладений обов`язок з організації досудового розслідування, порушуються процесуальні її права як учасника кримінального провадження, а саме: отримавши її заяву щодо вчинення третіми особами кримінальних правопорушень, не було визначено слідчого для здійснення досудового розслідування.

За такого, метою заяви ОСОБА_1 є встановлення незаконності бездіяльності начальника Центрального ВП ГУНП в Миколаївській області щодо визначення слідчого для здійснення досудового розслідування за заявою про вчинення злочинів.

ЦПК України встановлює, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають, зокрема, з цивільних правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19).

Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Згідно із частиною 2 статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, зокрема, у порядку окремого провадження.

За частиною 7 статті 19 ЦПК України окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. В порядку окремого провадження суд, зокрема, розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частиною 1 статті 315 ЦПК України визначено перелік фактів, що мають юридичне значення, які підлягають встановленню в судовому порядку. Проте даний перелік не є вичерпним, оскільки частиною 2 ст. 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Між тим, Центральний ВП ГУНП в Миколаївській області відповідно до Структури Національної поліції України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1 від 06 листопада 2015 року, був територіальним (відокремленим) підрозділом Головного управління Національної поліції в Миколаївській області.

Згідно із статтею 38 КПК України слідчі підрозділи органів Національної поліції є органами досудового розслідування, що здійснюють досудове слідство.

Відповідно до положень частини 1 статті 39 керівник органу досудового розслідування організовує досудове розслідування. Зокрема, керівник органу досудового розслідування уповноважений визначати слідчого (слідчих), який здійснюватиме досудове розслідування, а у випадках здійснення досудового розслідування слідчою групою - визначати старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих (пункт 1 частини 2 статті 39 КПК України).

Таким чином, повноваження начальника Центрального ВП ГУНП в Миколаївській області як керівника органу досудового розслідування щодо визначення слідчого, який здійснюватиме досудове розслідування, визначені кримінально-процесуальним законодавством.

Натомість заявник просить про встановлення факту бездіяльності вказаної особи в порядку окремого провадження у порядку цивільного судочинства.

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України (частина 1 статті 1 КПК України).

Згідно зі статтею 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Сторонами кримінального провадження з боку обвинувачення є, зокрема, слідчий, прокурор, потерпілий (пункт 19 частини 1 статті 3 КПК України).

Згідно з частиною 1 статті 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим кодексом.

Порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування у кримінальних провадженнях визначає Глава 26 КПК України.

Потерпілий має право оскаржувати бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення; у нездійсненні інших процесуальних дій, які зобов`язаний вчинити у визначений КПК України строк; рішення прокурора про закриття кримінального провадження; рішення слідчого, прокурора про відмову в задоволенні клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій тощо. Скарги на інші рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора не розглядаються під час досудового розслідування і можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження у суді згідно з правилами статей 314 - 316 вказаного кодексу (частини перша та друга статті 303 КПК України).

Скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача чи прокурора, згідно частині 1 статті 306 КПК України розглядаються слідчим суддею місцевого суду, а в кримінальних провадженнях щодо кримінальних правопорушень, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду, - слідчим суддею Вищого антикорупційного суду згідно з правилами судового розгляду, передбаченими статтями 318-380 цього Кодексу, з урахуванням положень цієї глави.

Саме у такий спосіб законодавчо передбачене забезпечення громадянам України право на судовий захист їх прав як учасників кримінального провадження.

Тобто кримінальний процесуальний закон визначає спеціальний порядок розгляду скарг потерпілого, тоді як ОСОБА_1 заявила вимоги за правилами цивільного судочинства. Тому встановлення протиправності дій і бездіяльності органів поліції під час досудового розслідування у кримінальних провадженнях має вирішуватися за правилами КПК України.

При цьому колегія суддів враховує правові висновки, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 13 березня 2019 року у справі № 813/1596/18 та від 11 грудня 2019 року у справі № 645/314/17.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За такого суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що заява ОСОБА_1 не підлягає розглядові в порядку цивільного судочинства, між тим, не зазначив, в порядку якого іншого судочинства заявниця може звернутися за захистом своїх прав.

Проаналізувавши обставини, викладені в заяві про встановлення факту, який має юридичне значення, та зазначені норми права в їх сукупності, колегія суддів вважає, що у відкритті провадження за заявою ОСОБА_4 слід було відмовити, оскільки вона не підлягає судовому розгляду в порядку цивільного судочинства і, зокрема, окремого провадження, так як зазначеним вище законами визначено інший порядок встановлення фактів, зазначених в заяві, а саме - в порядку кримінального судочинства.

Також колегія суддів частково приймає доводи апеляційної скарги і вважає помилковим посилання в оскаржуваній ухвалі на положення КАС України.

Так, за приписами ст. 4 КАС України адміністративна справа це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - це спір, у якому, зокрема, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

У справі, яка переглядається, із заявлених ОСОБА_1 вимог не вбачається, що правовідносини, з приводу яких остання звернулася до суду, виникли у зв`язку із виконанням посадовою особою Національної поліції публічно-владних управлінських повноважень, а тому безпідставним було наведення в ухвалі суду першої інстанції положень КАС України.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції хоча і дійшов правильного висновку про відсутність підстав для відкриття провадження, але не навів достатніх висновків, а також помилково послався на норми, що регулюють адміністративне судочинство, колегія суддів вважає на підставі пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, що ухвалу суду, яка є предметом перегляду, слід змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції даної постанови.

Інші доводи апеляційної скарги, крім тих з якими погодилася колегія суддів, не є підставою для задоволення апеляційної скарги в повному обсязі.

Одночасно апеляційний суд на виконання приписів частини 1 статті 256 ЦПК України роз`яснює ОСОБА_1 , що вона має право з метою захисту своїх прав як учасника кримінального провадження на звернення до суду в порядку, визначеному КПК України.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.

Оскільки клопотання про повернення судового збору на час постановлення даної ухвали відсутне, це питання колегією суддів не вирішується.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 серпня 2021 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції даної постанови.

В іншій частині ухвалу суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді В.І. Темнікова

Л.М. Царюк

___________________________________________

Повний текст постанови складений 22 грудня 2021 року