ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4369/21 Справа № 175/3642/18 Суддя у 1-й інстанції - Бойко О. М. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.

за участю секретаря Колесової А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, Служби у справах дітей Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання недійсним рішення та свідоцтва про право власності на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, Служби у справах дітей Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання недійсним рішення та свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

В обґрунтування позовних вимог, які уточнювалися в ході судового розгляду справи, позивач ОСОБА_1 посилався на те, що з 16 травня 2008 року він із ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06 березня 2017 року. Від шлюбу сторони мають спільну доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач зазначає, що з 1999 року він працював в органах прокуратури Дніпропетровської області та з серпня 2008 року перебував на обліку працівників, які потребують поліпшення житлових умов. Спочатку він перебував на квартирному обліку один, але в зв`язку з утворенням ним сім`ї за його заявою склад сім`ї був змінений та відповідно до Витягу з протоколу №10 спільного засідання профспілкового комітету та адміністрації прокуратури Дніпропетровської області від 28 жовтня 2008 року ОСОБА_1 взято на облік із складом сім`ї чотири особи, в тому числі дружина ОСОБА_2 , донька ОСОБА_3 , пасинок ОСОБА_4 . У 2009 році йому, як працівнику органів прокуратури України, який потребує поліпшення житлових умов, на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України від 29.12.2009 року №1678-р, було надано квартиру за адресою АДРЕСА_1 . Квартира належала до державної власності. На той час квартира мала статус службового житлового приміщення. ОСОБА_1 було видано ордер на право зайняття зазначеної квартири, складом сім`ї 4 особи, в тому числі ОСОБА_2 - дружина, ОСОБА_3 - донька, ОСОБА_4 - пасинок. Вся родина у складі чотрирьох осіб поселилася у вказаній квартирі. В подальшому вказана квартира була передана в комунальну власність Ювілейної селищної територіальної громади (Рішення Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району № 151-8/VІІ від 25 лютого 2016 року). Також вказана квартира виведена із числа службових, що підтверджується рішенням Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району №155-8/ VІІ від 25 лютого 2016 року. Цим же рішенням вирішено надати ОСОБА_1 ордер та визнати за ним право користування вказаною квартирою. ОСОБА_1 як основному квартиронаймачу був виданий ордер №136 від 25 лютого 2016 року на право зайняття житлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 із таким же складом сім`ї. Таким чином, вся родина у складі чотирьох осіб отримали право на приватизацію спірної квартири. Після передачі квартири у комунальну власність в 2016 році позивач вказує, що планував здійснити приватизацію квартири, а саме оформити право власності на всіх членів сім`ї, які постійно проживали у спірній квартирі, тобто на себе, дружину, доньку та пасинка і почав готувати необхідні для цього документи. Одночасно на сімейній нараді сторони прийняли рішення про продаж квартири після її приватизації у випадку виникнення можливості придбати у власність будинок. На той час сторони перебували у шлюбі, між ними були повна довіра та порозуміння, усвідомлювали, що отримана ОСОБА_1 квартира належить спільно як одній сім`ї, подружжя має рівне право на приватизацію цього житла. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вирішили, що буде зручніше для здійснення подальших правочинів з цією квартирою, коли квартира буде приватизована на одну особу. Крім того, реєстрація неповнолітньої дитини у квартирі, яка продається, тягне за собою необхідність здійснення ряду додаткових дій, зокрема отримання дозволу органів опіки та піклування на відчуження квартири, що призводить до зволікань з продажем квартири. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було прийнято рішення, що ОСОБА_1 тимчасово зніметься з реєстрації у спірній квартирі та зареєструється на деякий час разом із донькою ОСОБА_5 за іншою адресою, після чого ОСОБА_2 здійснить приватизацію квартири на своє ім`я, а вже потім ОСОБА_1 знову зареєструється у спільній квартирі. ОСОБА_1 разом з неповнолітньою ОСОБА_3 були зняті з реєстрації у спірній квартирі. ОСОБА_4 , діючи за домовленістю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , теж був знятий з реєстрації 31 березня 2016 року. Відразу після зняття з реєстрації ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та неповнолітньої ОСОБА_3 , 04 квітня 2016 року ОСОБА_2 звернулась до голови Ювілейної селищної ради із заявою про визнання за нею права власності на спірну квартиру. Відповідно до рішення Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району №213-9/VІІ від 07 квітня 2016 року Про визнання права власності на житлову квартиру АДРЕСА_2 та свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 07 квітня 2016 року, виданого Ювілейною селищною радою Дніпропетровського району, спірна квартира була передана відповідачу ОСОБА_2 у власність безкоштовно на підставі вимог Закону України Про приватизацію державного житлового фонду, одноособово, так як остання при поданні документів на приватизацію квартири надала відомості, згідно яких вона одна проживала у квартирі. 05 травня 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 знову зареєструвалися у спірній квартирі. Рішенням Дніпропетровського районного суду від 06 березня 2017 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано. Після розірвання шлюбу між сторонами склалися неприязні відносини та постало питання про поділ майна подружжя. Однак, відповідач заявила, що ОСОБА_1 не має права на частку у квартирі, оскільки вказана квартира відповідно до п.4 ч.1 ст. 57 СК України є особистою власністю ОСОБА_2 та поділу не підлягає. На підставі викладеного ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним рішення Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району №213-9/VІ від 07 квітня 2016 року Про визнання права власності на житлову квартиру АДРЕСА_3 та свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 07 квітня 2016 року, видане Ювілейною селищною радою Дніпропетровського району; стягнути з ОСОБА_2 на його користь судовий збір в сумі 1 057 грн. 20 коп.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2021 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Служби у справах дітей Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання недійсним рішення та свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30 червня 2021 року виправлено описку у рішенні Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2021 року, зазначивши у мотивувальній часині рішення суду вірно прізвище позивача та відповідача ОСОБА_6 .

Додатковим рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30 червня 2021 року доповнено резолютивну частину рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2021 року ухваленого у справі №175/3642/18 (провадження №2/175/1158/18) за уточненим позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Служби у справах дітей Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання недійсним рішення та свідоцтва про право власності на нерухоме майно, наступним абзацом: У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання недійсним рішення та свідоцтва про право власності на нерухоме майно відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду від 28 січня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права.

У відзиві на апеляційну ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду від 28 січня 2021 року залишити без змін, посилаючись на його законність та обгрунтованість.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.47 Конституції України держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Згідно ст.65 ЖК України передбачено право на придбання громадянами жилих приміщень, які вони займають, у приватну власність.

Приватизація житла - це безоплатна передача у власність громадян на добровільній основі займаних ними жилих приміщень у державному та комунальному житловому фонді, що визначається Законом України Про приватизацію державного житлового фонду.

У відповідності до Закону України Про приватизацію державного житлового фонду, право на приватизацію квартир (будинків) державного житловою фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають у цих квартирах.

У п.5 ст.5 Закону України Про приватизацію державного житлового фонду передбачено, що кожний громадянин має право приватизувати житло, яке займає, безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 8 Закону України Про приватизацію державного житлового фонду, передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Відповідно до п.п.18-19 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затверджене Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року №396, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, громадянином до органу приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; довідка про склад сім`ї та займані приміщення; копія ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку); документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; заява - згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі. Довідка про склад сім`ї та займані приміщення береться громадянином на підприємстві (організації), що обслуговує жилий будинок, гуртожиток. У довідці вказуються члени сім`ї наймача, які зареєстровані за мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло.

З матеріалів справи вбачається, з 16 травня 2008 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі (т.1 а.с.12).

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06 березня 2017 року, яке набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано (т.1 а.с.14).

Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с.13).

З 1999 року позивач ОСОБА_1 працював в органах прокуратури Дніпропетровської області та з серпня 2008 року перебував на обліку працівників, які потребують поліпшення житлових умов (т.1 а.с.15, 17).

Позивач ОСОБА_1 перебував на квартирному обліку один, та в подальшому у зв`язку з укладенням шлюбу за його заявою склад сім`ї був змінений та відповідно до Витягу з протоколу №10 спільного засідання профспілкового комітету та адміністрації прокуратури Дніпропетровської області від 28 жовтня 2008 року ОСОБА_1 взято на облік із складом сім`ї чотири особи, в тому числі дружина ОСОБА_2 , донька ОСОБА_3 , пасинок ОСОБА_4 (т.1 а.с.16).

У 2009 році позивачу, як працівнику органів прокуратури України, який потребує поліпшення житлових умов, на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2009 року №1678-р, було надано квартиру за адресою АДРЕСА_1 . Квартира перебувала у державній власності та власником вказано Державну іпотечну установу (т.1 а.с.18, 19).

На той час квартира мала статус службового житлового приміщення.

07 лютого 2010 року позивачу ОСОБА_1 було видано ордер на право зайняття службового житлового приміщення - вказаної квартири, складом сім`ї 4 особи, в тому числі ОСОБА_2 - дружина, ОСОБА_3 - донька, ОСОБА_4 - пасинок (т.1 а.с.20).

Вся родина у складі чотирьох осіб вселилася у вказану квартиру.

В подальшому вказана квартира була передана в комунальну власність Ювілейної селищної територіальної громади на підставі Рішення Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району № 151-8/VІІ від 25 лютого 2016 року (т.1 а.с.23, 24).

Вказана квартира була виведена із числа службових, що підтверджується рішенням Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району №155-8/ VІІ від 25 лютого 2016 року. Цим же рішенням вирішено надати ОСОБА_1 ордер та визнати за ним право користування вказаною квартирою (т.1 а.с.25).

Позивачу ОСОБА_1 , як основному квартиронаймачу, був виданий ордер №136 від 25 лютого 2016 року на право зайняття житлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 із таким же складом сім`ї (т.1 а.с.26).

З довідки про склад сім`ї від 01 березня 2016 року вбачається, що ОСОБА_1 на вказану дату зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.39).

З довідок ПАТ Ощадбанк від 16 березня 2016 року вбачається, що ОСОБА_1 , його донька ОСОБА_3 та його пасинок ОСОБА_4 - не значаться в списках на отримання житлового чеку (т.1 а.с.27-29).

Судом встановлено та не заперечувалося сторонами, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було прийнято рішення, що ОСОБА_1 тимчасово зніметься з реєстрації у спірній квартирі та зареєструється на деякий час разом із донькою ОСОБА_5 за іншою адресою, після чого ОСОБА_2 здійснить приватизацію квартири на своє ім`я, а вже потім ОСОБА_1 знову зареєструється у спільній квартирі.

Позивач ОСОБА_1 разом з неповнолітньою донькою ОСОБА_3 за його бажанням та з відома відповідача були зняті з реєстрації у спірній квартирі, що підтверджується карткою реєстрації особи з відміткою про зняття ОСОБА_1 з реєстрації 31 березня 2016 року (т.1 а.с.32).

Син відповідача - ОСОБА_4 теж був знятий з реєстрації у цій квартирі 31 березня 2016 року (т.1 а.с.35).

З довідки про склад сім`ї від 01 квітня 2016 року вбачається, що ОСОБА_2 на вказану дату зареєстрована за вищеназваною адресою одна (т.1 а.с.37).

04 квітня 2016 року ОСОБА_2 звернулась до голови Ювілейної селищної ради із заявою про визнання за нею права власності на спірну квартиру (т.1 а.с.38).

Відповідно до рішення Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району №213-9/VІІ від 07 квітня 2016 року Про визнання права власності на житлову квартиру АДРЕСА_2 та свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 07 квітня 2016 року, виданого Ювілейною селищною радою Дніпропетровського району, спірна квартира була передана відповідачу ОСОБА_2 у власність безкоштовно на підставі вимог Закону України Про приватизацію державного житлового фонду, одноособово, так як остання при поданні документів на приватизацію квартири надала відомості, згідно яких вона одноособово проживала у квартирі (т.1 а.с.40, 41).

Встановлено, після отримання відповідачем ОСОБА_2 свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 07 квітня 2016 року, позивач ОСОБА_1 , неповнолітня донька ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 знову зареєструвалися у спірній квартирі (т.1 а.с. 36).

Після розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 склалися неприязні відносини та позивач ОСОБА_1 , звернувшись з позовом до ОСОБА_2 , посилався на те, що ОСОБА_2 заперечує щодо його права власності на частку у квартирі, оскільки вказана квартира відповідно до п.4 ч.1 ст. 57 Сімейного кодексу України є особистою власністю ОСОБА_2 , поділу не підлягає та просив суд визнати недійсним рішення Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району №213-9/VІ від 07 квітня 2016 року Про визнання права власності на житлову квартиру АДРЕСА_3 та свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 07 квітня 2016 року, видане Ювілейною селищною радою Дніпропетровського району (т.1 а.с.2-8).

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, позивач ОСОБА_1 у добровільному порядку, з власної ініціативи, знявся з реєстрації із спірної квартири 31 березня 2016 року задля того, аби квартира була приватизована лише на ім`я дружини ОСОБА_2 .

Неповнолітня донька ОСОБА_3 31 березня 2016 року була знята з реєстрації за згодою обох батьків.

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Судом встановлено, що приватизація квартири АДРЕСА_2 та набуття ОСОБА_2 права власності на квартиру відбулося відповідно до вимог ст. 345 ЦК України, Закону України Про приватизацію державного житлового фонду.

Відповідно до довідки №07/11-313 від 16 березня 2016 року ОСОБА_1 не значиться у списках на отримання житлового чеку за п`ятьма адресами:

1) АДРЕСА_4 ;

2) АДРЕСА_5 ;

3) АДРЕСА_6 ;

4) АДРЕСА_7 ;

5) АДРЕСА_8 (а.с. 29).

ОСОБА_1 значиться в списках на отримання житлового чеку за адресою: АДРЕСА_9 (т.1 а.с.29).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

З аналізу статей 13, 15, 16 ЦК України слідує, що право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Частиною 2 статті 16 ЦК України передбачено перелік способів захисту цивільних прав, які мають універсальний характер та можуть застосовуватися до всіх чи більшості суб`єктивних прав. Разом з тим, законодавцем передбачено, що такий перелік не є вичерпним та надано право суду захистити цивільне право або інтерес особи іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (частина 3 статті 16). Особа, законне право або інтерес якої порушено, може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту. Якщо спеціальні норми права визначають конкретні заходи з урахуванням специфіки порушеного права та характеру правопорушення, особа вправі скористатися такими способами захисту. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання даної норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

У цьому спорі правовою підставою для звернення до суду позивач вважав порушення його законного права стосовно спірної квартири видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 07 квітня 2016 року, виданого відповідачу ОСОБА_2 Ювілейною селищною радою Дніпропетровського району.

Видача свідоцтва про право власності передбачена Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року №868 (в редакції видачі спірного свідоцтва), що визначає процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна, у пункті 24 якого встановлено, що у випадках, установлених законом,

Державний реєстратор органу державної реєстрації прав після прийняття рішення про державну реєстрацію права власності, відкриття відповідного розділу Державного реєстру прав та/або внесення записів до зазначеного Реєстру формує свідоцтво про право власності на нерухоме майно .

Суть державної реєстрації прав - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, які вже мали місце на підставі рішень відповідних органів, договорів чи інших правовстановлюючих документів, шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру прав, а не безпосереднє створення таких фактів зазначеними записами.

З огляду на вищевикладене, свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється, тобто, оскаржуване свідоцтво про право власності не породжує виникнення у відповідача відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності.

Таким чином, підставою для скасування свідоцтва про право власності на приватизоване майно має бути визнано недійсним та скасовано рішення органу приватизації на підставі якого було видано вказане свідоцтво.

Така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 442/2771/17.

Враховуючи, що позивач ОСОБА_1 31 березня 2016 року у добровільному порядку був знятий з реєстрації у спірній квартирі, маючи на меті її приватизацію саме на дружину ОСОБА_2 , відсутні підстави вважати, що права позивача в даному випадку було порушено.

Позивачем не було надано суду жодних доказів на підтвердження його вимог про визнання недійсним рішення Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району №213-9/VІ від 07 квітня 2016 року Про визнання права власності на житлову квартиру АДРЕСА_3 , яким було визнано за відповідачем ОСОБА_2 право власності на спірну квартиру, яка на час його винесення та отримання свідоцтва про право власності на нерухоме майно була зареєстрована одна у квартирі, а позивач з власної волі на цей період часу був знятий з реєстрації у спірній квартирі.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги про наявність підстав визнання недійсними оскаржуваного рішення Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району №213-9/VІ від 07 квітня 2016 року та свідоцтва про право власності на нерухоме майно є необгрунтованими та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Доводи апеляційної скарги стосовно невідповідності рішення суду обставинам справи, неповного зясування судом всіх обставин справи, незаконності та необґрунтованості рішення суду є безпідставними.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя І.А.Єлізаренко

Судді Т.П.Красвітна

О.В.Свистунова