справа № 357/5239/20 головуючий у суді І інстанції Кошель Б.І.
провадження № 22-ц/824/3795/2021 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Нежури В.А.,

з участю секретаря Мариненко Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 грудня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування. Позов обґрунтовано тим, що 01.07.2016 року між нею та ОСОБА_1 був укладений договір позики, за умовами якого, позикодавець надає позичальнику позику готівкою в сумі 9100,00 дол. США, а позичальник зобов`язується повернути таку ж суму грошових коштів до 31.10.2017 року. Однак, у встановлений договором строк відповідачка ОСОБА_1 отриману грошову позику позивачу не повернула, у зв`язку з чим остання звернулась до суду. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 31.01.2020 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивачки борг за договором позики від 01.07.2016 року в розмірі 9 100 дол. США. На виконання вказаного рішення суду 16.03.2020 року видано виконавчий лист та 03.04.2020 року відкрито Білоцерківським МВ ДВС ЦМУ МЮ виконавче провадження з виконання вказаного виконавчого листа. 21.05.2020 року позивачці стало відомо, що належний ОСОБА_1 житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , 13.11.2019 року подарований нею своєму чоловіку ОСОБА_3 .. Позивачка зазначає, що оспорюваний договір дарування направлений ОСОБА_1 на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до свого чоловіка ОСОБА_3 з метою приховати це майно від виконання за його рахунок судового рішення. Тобто, спірний договір дарування був укладений без наміру створення правових наслідків, обумовлених ними. ОСОБА_1 була обізнана про пред`явлення до неї позову про стягнення боргу за договором позики, а ОСОБА_3 , що отримав нерухоме майно в дар, є її чоловіком. Після укладення договору дарування сторони не змінили своє місце реєстрації та проживання. Таким чином, відповідачі діяли недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного ОСОБА_1 майна відбулося з метою уникнення звернення кредитором стягнення на її майно як боржника за існуючими зобов`язаннями. А тому, позивачка просила визнати недійсним договір дарування житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 13 листопада 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Приймак А.П., зареєстрований в реєстрі за №3-3653.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 грудня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним договір дарування житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 13 листопада 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Приймак А.П., зареєстрований в реєстрі за №3-3653. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , судові витрати в розмірі по 630,60 грн. з кожного.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог. При цьому, зазначає, що стороною позивача не доведено належними та допустимими доказами, що спірний договір укладено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим договором. На думку апелянта, позивачем не доведено, що укладеним договором дарування порушувалися права позикодавця ОСОБА_2 , так як на час укладення даного договору будь-якого рішення щодо стягнення боргу судом не було прийнято.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження сторонам було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

01 лютого 2021 року до суду надійшов відзив ОСОБА_2 , поданий представником - ОСОБА_4 , згідно якого, посилаючись на обставини зазначені в позові, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Вказує, що факти які наведені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду, зазначених в рішенні.

В судовому засіданні представник апелянта, адвокат Закаблук Л.О., просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволені позовних вимог.

Представник позивача в судовому засіданні просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, долучив заяву про стягнення судових витрат.

Інші учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 січня 2020 року у справі №357/10892/19 задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, а саме: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики від 01.07.2016 року в розмірі 9100 доларів США., та судові витрати в розмірі 2 248,68 грн. В частині позовних вимог щодо стягнення коштів у гривневому еквіваленті відмовлено.

Вказаним рішенням встановлено, що 01.07.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено Договір позики, за умовами п.1.1 якого, позикодавець надає позичальнику позику готівкою в сумі 9100,00 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути таку ж суму грошових коштів до 31.12.2017 року. В п. 1.3 Договору позики, сторони домовилися, що на підтвердження укладеного договору та його умов буде надана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Згідно розписки від 01.07.2016 року, ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 грошову позику відповідно до договору позики від 01.07.2016 року в розмірі 9100,00 доларів США та зобов`язалася повернути отриману позику у строк вказаний у договорі.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вказане рішення суду набрало законної сили 05 березня 2020 року. На виконання рішення суду від 31.01.2020 року видано виконавчий лист (а.с. 20).

Відповідно до АСВП від 28.05.2020 року, 03 квітня 2020 року Білоцерківським МВ ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відкрито виконавчі провадження №61711492, №61711269 (а.с. 21).

Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №209713500 від 16.09.2019 року, ОСОБА_1 належав будинок АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 28.09.2010 року, посвідченого Другою Білоцерківською міською державною нотаріальною конторою, зареєстрований в реєстрі за № 2-4767 (а.с. 22).

13 листопада 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування житлового будинку, посвідчений державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Приймак А.П., зареєстрований в реєстрі за №3-3653 (а.с. 62-63), за умовами п. 1. якого дарувальник подарувала та безоплатно передала обдарованому, а обдарований прийняв у дар від дарувальника житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 , що відчужується за даним договором, розташований у АДРЕСА_1 ).

06 грудня 2019 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 (а.с. 61).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилалась на те, що оспорюваний договір дарування слід визнати недійсними у зв`язку із його фіктивністю, оскільки він укладений з метою приховання майна ОСОБА_1 від кредитора, що тим самим давало можливість останній ухилитися від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні 19 листопада 2019 року оспорюваного правочину, воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином договором дарування будинку АДРЕСА_1 , і їх дії були вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання можливого рішення суду про стягнення грошових коштів з ОСОБА_1 , у зв`язку із чим оспорюваний правочин має бути визнаний недійсним на підставі статті 234 ЦК України.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується в повній мірі, виходячи з наступного.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

Згідно зі статтею 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

У спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, судами має бути перевірено, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша.

Судом встановлено, що 01.07.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено Договір позики, за умовами якого остання отримала 9100 доларів США. У результаті прострочення виконання зобов`язання за договором, ОСОБА_2 27.09.2019 року звернулася до суду із позовом про стягнення боргу. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 31 січня 2020 року, з ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 01.07.2016 року в розмірі 9 100 дол. США.

Відповідачка ОСОБА_1 про перебування на розгляді у суді вказаного позову була обізнана та 13.11.2019 року направила відзив на позовну заяву, в якому позов визнала частково, і того ж дня між нею та її чоловіком ОСОБА_3 було укладено оспорюваний договір дарування житлового будинку.

В матеріалах справи містяться заяви та клопотання відповідачки ОСОБА_1 , в яких остання, вже після укладення оспорюваного договору зазначає своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Таке ж місце проживання зазначено відповідачкою ОСОБА_1 і в її апеляційній скарзі від 13.12.2020 року на оскаржуване рішення.

Крім того, місце реєстрації ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , після укладення оспорюваного правочину також не змінилося.

Отже, будь яких доказів на підтвердження тих обставин, що реально настали правові наслідки вчиненого правочину стороною відповідача надано не було. Натомість, судом першої інстанції було безспірно встановлено, що дарувальник фактично продовжував володіти та користуватися спірним майном.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем доведено, що при укладенні 19 листопада 2019 року оспорюваного правочину, воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином договором дарування будинку АДРЕСА_1 , і їх дії були вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання можливого рішення суду про стягнення грошових коштів з ОСОБА_1 , у зв`язку із чим оспорюваний правочин має бути визнаний недійсним на підставі статті 234 ЦК України.

Вказаний висновок відповідає висновку Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі за N 14-260цс19.

У відповідності до положень ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також, враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо відсутності в реєстрі заборон на відчудження спірного будинку та відсутності у позивача права на звернення стягнення на спірний будинок, що свідчить на думку апелянта про безпідставність та недоведеність позовних вимог, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених в рішенні, щодо доведеності та обґрунтованості позовних вимог про визнання оспорюваного правочину недійсним на підставі статті 234 ЦК України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

В.А. Нежура