Провадження № 2/727/487/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2021 року м.Чернівці

Шевченківський районний суд м. Чернівці у складі:

головуючого судді Семенко О.В.

секретар судових засідань Семенишин І.Д.

за участю:

представника позивача адвоката Саламандика А.І.

представника відповідача адвоката Снігур С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі судових засідань приміщення Шевченківського районного суду м.Чернівці цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Саламандик Андрій Іванович до ОСОБА_2 (зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 ) про усунення перешкод користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

10 грудня 2020 року адвокат Саламандик А.І. звернувся до Шевченківського районного суду м.Чернівці з позовною заявою в інтересах ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_2 про усунення перешкод користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 08.07.2014 на підставі Договору купівлі-продажу частки квартири (НАВ 200012) вона стала власником Ѕ квартири АДРЕСА_2 . Інша частина квартири належить її сестрі ОСОБА_2 .

Вказала, що вона являється громадянкою Литви і постійно проживає в м. Висагінас, Утенського повіту, Литва. Періодично вона приїхала в Україну і відвідувала як свою квартира, так і сестру. На сьогоднішній день частіше приїхає і відвідує квартиру її дочка ОСОБА_3 .

Однак, її сестра як співвласниця квартири ОСОБА_2 , почала чинити перешкоди в доступі до її квартири. Її дочка, яка є її представником, не може попасти в її квартиру, вона її уповноважила доглядати за квартирою. І крім того був намір вирішити питання про можливий продаж. Після чергового візиту в листопаді 2020 року її дочка не змогла попасти в квартиру і даний факт зафіксований співробітники поліції, працівники ПП «Порядок в домі».

Посилаючись на вимоги ст.ст. 16, 23, 28, 316, 317, 319, 321, 383 ЦК України, ст.150, Житлового кодексу України, просить усунути перешкоди в користуванні житловою квартирою АДРЕСА_2 , шляхом зобов`язання громадянки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , не чинити перешкод та надати доступ до квартири співвласнику ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та її представнику (дочці) ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м.Чернівці від 11.12.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та призначено підготовче судове засідання (а.с.30).

22 січня 2021 року відповідачем спрямовано до суду відзив на позовну заяву, де відповідач вказала, що наведені Позивачем доводи вона категорично заперечує, оскільки вони не відповідають дійсності, а позовна заява сама по суті являється нікчемною. Дійсно Позивачу та Відповідачу на праві приватної власності в рівних частках по 1/2 належить квартира АДРЕСА_2 .

Вказує, що вона ніяким чином не перешкоджає у користуванні житловим приміщення саме його законному власнику, тобто ОСОБА_4 . У позовній заяві відсутні такі дані та посилання на будь-які докази які обґрунтовують даний факт.

Відповідно до змісту позовної заяви зазначено, що вона не допускає до спірного приміщення дочку ОСОБА_6 , яка не має жодного відношення до вказаної квартири. Посилання позивача на той факт, що ОСОБА_7 уповноважено відповідно до Доручення від 05 липня 2019 року нібито користуватися та доглядати за вказаною квартирою не відповідає дійсності, оскільки у вказаній довіреності такі дані відсутні.

Вказує, що вона є власником 1/2 частки спірної квартири, зареєстрована та постійно проживає.

Там наявні її особисті речі та цінності до яких ОСОБА_3 немає ніякого відношення.

У зв`язку із цим, у неї є всі законні підстави не допускати ОСОБА_7 до даної квартири, оскільки вона там не зареєстрована, не є власником спірної квартири та взагалі не має ніякого права перебувати у даному приміщенні.

Відповідно до Доручення від 05 липня 2019 року на яке посилається Позивач, ОСОБА_3 має право лише продати частку квартири яка належить Позивачу, бути її представником в усіх державних органах, а не проживати, користуватися та мати вільний доступ до вкачаного житлового приміщення.

Відповідач зазначає що ніяких перешкод щодо продажу та представництва у державних органах дочці Позивачу не вчиняє. Докази даного факту у матеріалах справи відсутні.

Крім цього, у матеріалах справи відсутні дані та докази, які б підтверджували той факт, то Відповідач чинить перешкоди у користуванні майном саме позивачу по справі - ОСОБА_4 .

Просила відмовити ОСОБА_4 у задоволенні позову про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням у повному обсязі (а.с.49-50).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27.01.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.57-58).

Представник позивача ОСОБА_8 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав викладених в позові. Просив позов задовольнити повністю.

Представник відповідача ОСОБА_9 в судовому засіданні вказав, що позовні вимоги є безпідставними та недоведеними, заперечував щодо задоволення позовних вимог з підстав викладених у відзиві. Просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, в межах заявлених вимог, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, надані сторонами, які мають правове значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, в їх сукупності приходить до наступних висновків.

Відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 2 статті 6 та частини 2 статті 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом, належними і допустимими доказами по справі встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є громадянко Литви і постійно проживає в м.Висагінас, Утенського повіту, Литва, що підтверджується копією паспорта громадянина Литовської Республіки (а.с.5-7).

Згідно договору купівлі-продажу від 08.07.2014 та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08.07.2014, позивачу ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності належить Ѕ частка квартири АДРЕСА_2 (а.с.9).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 18.11.2020 відповідача ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить Ѕ частка квартири АДРЕСА_2 (а.с.19-21).

Як вбачається з копії Довіреності від 05 липня 2019 року, ОСОБА_10 , громадянка Литовської Республіки, (паспорт громадянина Литовської Республіки № НОМЕР_2 , що виданий 14 березня 2013 року підрозділом 49 Поліції м.Утєна, податковий номер НОМЕР_3 ), яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 . Литва, уповноважила ОСОБА_11 , громадянку Литовської Республіки, ІНФОРМАЦІЯ_6 , податковий номер НОМЕР_4 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_4 , продати за ціну і на умовах за її розсудом належну їй на праві власності частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; бути її представником та діяти від її імені з усіма необхідними в усіх державних, громадських, господарських та інших органах, установах і організаціях незалежно від підпорядкування, форм власності, галузевої належності у тому числі органах місцевого самоврядування, центрах з надання адміністративних послуг, органах державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, нотаріату, бюро технічної інвентаризації, експлуатуючих організаціях тощо з усіма необхідними повноваженнями для отримання усіх необхідних документів з метою реєстрації права власності та оформлення відчуження зазначеного вище нерухомого майна (а.с.12).

Відповідно до Акту №152 від 03.11.2020, Акту №153 від 04.11.2020 директора ПП «Порядок в домі» ОСОБА_12 , вбачається, що «згідно доручення від 05.07.2019 року співвласник квартири АДРЕСА_2 доручила своїй дочці ОСОБА_5 продати свою частку у вищевказаній квартирі, але інший співвласник квартири ОСОБА_2 перешкоджає ОСОБА_5 потрапити в квартиру» (а.с.17, 18).

Встановлені судом обставини повністю підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами.

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що в задоволенні заявлених позовних вимогах ОСОБА_1 , слід відмовити за безпідставністю та недоведеністю.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно із статтею 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

У відповідності до ст.319 ЦК України, «Власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону».

Непорушність права власності закріплено і в статті 321 Цивільного кодексу України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За нормами ч.1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Право третіх осіб на користування майном, що належить на праві власності інший особі, повинно бути доведено та підтверджено належними правовими підставами та доказами, що відповідають вимогам, визначеним ст.ст. 77,78,79,80 ЦПК України.

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ст.ст.386, 391 ЦК України, власник має право звертатися до суду за захистом свого права власності перед іншою особою та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно роз`яснень, які надав Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.п.33, 34 постанови №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння.

За приписами частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Так, у вказаній статті закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а також не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Вказані твердження узгоджується із правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 09.07.2018 у справі №725/1570/16, від 11.04.2019 у справі №450/1138/17, від 30.09.2019 у справі №174/51/17.

Відповідно до статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного із них у праві власності є спільною частковою власністю.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі.

Статтею 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен зі співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Винятки із загального правила можуть встановлюватися законом, зокрема статтею 361 ЦК України щодо самостійного права співвласника розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Разом з тим, відповідно до вимог частин першої-третьої статті 358 ЦК України, яка регулює правовідносини щодо здійснення права спільної часткової власності, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

У пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22 грудня 1995 року (з послідуючими змінами), роз`яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Звернення до суду із позовом про визначення порядку володіння та користування майном є одним із прав власника, передбаченим статтями 319, 358 ЦК України.

Крім того, у разі порушення своїх прав власник згідно зі статтею 391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Як вбачається з роз`яснень, які містяться в пункті 33 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014р. №15, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Отже, вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України.

Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права.

Відповідно до ст.362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів.

Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає (ч.2 ст.362 ЦК України).

Суд вирішуючи справу по суті прийшов до висновку, що право володіння, користування та розпорядження власністю позивача ОСОБА_1 , як співвласником майна, відповідачем ОСОБА_2 не порушується. Позивач не зареєстрована та не проживає в квартирі АДРЕСА_2 . Постійно проживає в Республіці Литва та відповідно не вживала жодних спроб, щодо володіння та користування своєю власністю в зазначеній квартирі. Тобто, особисто позивачу ОСОБА_4 , як співвласнику майна, відповідач ОСОБА_2 не чинила жодних перешкод в користуванні житловим приміщенням.

Крім цього, позивачем ОСОБА_13 не представлено жодного доказу на підтвердження наміру розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності, подачі оголошення про продаж квартири, укладення договору з ріелторською компанією (ріелтором), а також письмове повідомлення-пропозицію відповідачу ОСОБА_2 , як співвласнику квартири, про намір продажу квартири у відповідності до ст.362 ЦК України.

Позовні вимоги ОСОБА_1 в частині зобов`язання відповідачку ОСОБА_2 не чинити перешкод та надати доступ до квартири представнику (дочці позивачки) ОСОБА_5 також не підлягають до задоволення, оскільки позивачкою не представлено жодного доказу на підтвердження реального наміру продажу квартири та вжиття відповідних заходів, а також відповідно до Довіреності представника уповноважено виключно на продаж Ѕ чатини належного позивачу майна.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

За правилами статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.81 ЦПК України.

У частині першій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Положеннями статей 77-80 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Сторонам надано можливість повно реалізувати процесуальні права, надані їм законом, в тому числі надати докази.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі викладеного, суд прийшов до висновку, що позивачем ОСОБА_13 не представлено суду доказів, які б підтверджували наявність між нею та відповідачем ОСОБА_2 спору щодо володіння, користування і розпорядження власністю, а саме Ѕ частки квартири АДРЕСА_2 . В матеріалах справи відсутні будь які докази і в судовому засіданні не встановлено порушення, невизнання відповідачем суб`єктивних майнових прав позивача на Ѕ частки квартири АДРЕСА_2 . Крім цього відсутні докази того, що позивач чи її представник ОСОБА_3 вживали реальних заходів щодо продажу частки квартири, оцінки Ѕ частки, виділення в натурі, письмового повідомлення відповідача як співвласника квартири про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких вона її продає, тощо.

Суд вважає, що пред`явлений позов є очевидно безпідставним, позивачем не доведено порушення її прав відповідачем, а тому суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_2 слід відмовити за безпідставністю.

На підставі викладеного, керуючись ст.41, 47 Конституції України, ст.ст.16, 316, 317, 319, 321, 358, 361, 362, 369, 379, 383, 391 ЦК України, ст.ст.150, 156 ЖК України, ст.ст. 12, 13, 77-80, 84, 89, 133, 137, 141, 228, 229, 235, 241, 263, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, суд ,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимоги позивача ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_2 про усунення перешкод користування житловою квартирою АДРЕСА_2 , шляхом зобов`язання відповідача не чинити перешкод та надати доступ до квартири співвласнику ОСОБА_4 та її представнику (дочці) ОСОБА_5 , відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м.Чернівців або безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Повне судове рішення складено 25 лютого 2021 року.

Суддя Семенко О.В.