МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Справа №521/8370/21
Пр. №2/521/3746/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2021 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого - судді Сегеди О.М.,

при секретарі - Кіреу Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, про визначення місця проживання дитини,

встановив:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 , посилалась на те, що з відповідачем у справі вона перебувала у шлюбі, зареєстрованому 11 серпня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі Одеського міського управління юстиції, актовий запис №943.

В період шлюбу у подружжя народилася донька: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає з матір`ю.

Зазначала, що з січня 2015 року вони з відповідачем однією сім`єю не проживають, шлюбні стосунки між ними припинені, спільного господарства вони не ведуть. Причиною розпаду сім`ї є відсутність між подружжям взаєморозуміння, різні погляди на шлюб та сім`ю, втрачено почуття любові та поваги один до одного. Вказувала, що після припинення спільного з відповідачем проживання, дитина залишилася проживати з нею в квартирі, яка належить їй на праві спільної часткової власності. Для повноцінного розвитку дитини, матір`ю створені всі необхідні умови. Дитина зростає в атмосфері любові та піклування. Дитина зростає в атмосфері любові та піклування, тому доцільним визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю.

Посилаючись на дані обставини, позивачка просила суд шлюб з відповідачем розірвати та визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 разом з матір`ю ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 08 червня 2021 року були роз`єднані позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини (а.с.1).

Ухвалою суду від 11 червня 2021 року по справі було відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 24).

Ухвалою суду від 27 липня 2021 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог було залучено орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради та витребувано висновок щодо визначення місця проживання дитини (а.с.57-59).

Ухвалою суду від 21 вересня 2021 року строк підготовчого провадження по справі було продовжено (а.с.77-78).

Ухвалою суду від 25 жовтня 2021 року підготовче провадження у справі було закрито, справу призначено до судового розгляду (а.с. 91-92).

Позивачка та її представник, діюча за ордером від 27 квітня 2021 року в судове засідання не з`явились, про час і місце слухання справи були повідомлені відповідно до вимог ст.128 ЦПК України (а.с.33, 37,55,61,67,79а,101-102).

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце слухання справи був повідомлений відповідно до вимог ст.128 ЦПК України, надав відзив на позов, в якому визнав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити (а.с.32, 38-39).

Представник органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради в судове засідання не з`явились про час і місце слухання справи були повідомлені відповідно до вимог ст.128 ЦПК України. До суду були надані листи Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 07 вересня 2021 року та від 08 грудня 2021 року про те. що ніяких документів відносно вказаної справи від служби у справах дітей Одеської міської ради до Приморської районної адміністрації не надходило (а.с. 69, 111)

Частиною 1 ст. 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності представника позивача, який своєчасно і належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

Зловживанням процесуальними правами в розумінні процесуального закону є, крім іншого, вчинення (або не вчинення) дій, спрямованих на безпідставне затягування розгляду справи.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, закріплено право кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції та Кодексу.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду слідує, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

У справах «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 03 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому 11 серпня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі Одеського міського управління юстиції, актовий запис №943, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.7).

В період шлюбу у подружжя народилася донька: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 8).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 27 липня 2021 року шлюб між сторонами розірваний.

Судом встановлено, що малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з січня 2015 року проживає разом з матір`ю, позивачкою у справі.

З матеріалів справи вбачається, що позивачці на праві власності на підставі договору дарування від 16 квітня 2014 року належить 115/1000 часток квартири АДРЕСА_1 (а.с. 18-19).

Право власності ОСОБА_1 на 115/1000 часток квартири АДРЕСА_1 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 16).

Згідно довідки №М5-95049-ф/л від 26 квітня 2021 року малолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 20).

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ч.1 ст.18, ч.1 ст.27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У ч.1ст.9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Відповідно до положень ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Стаття 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до положень ч.1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

У частині першій статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

За змістом статей 160-161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Таким чином, у разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, слід керуватися частиною третьою статті 160 СК України та положеннями статті 29 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі № 537/5119/15-ц.

Частинами 4, 5 ст. 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Судом встановлено, що після розірвання шлюбу, укладеного між сторонами, дитина залишилася проживати з матір`ю в квартири АДРЕСА_1 , частина якої належить останній на праві власності на підставі договору дарування від16 квітня 2014 року (а.с 18-19).

З відзиву відповідача ОСОБА_2 на позовні вимоги ОСОБА_1 про встановлення місця проживання малолітньої дитини вбачається, що відповідач не заперечував та не заперечує проти проживання дитини разом з матір`ю за місцем реєстрації та проживання останній, а саме: АДРЕСА_2 (а.с.39).

Доказів того, що між сторонами існує спір щодо місця проживання дитини, матеріали справи не містять.

Суд звертає увагу на той факт, що ухвалою суду від 27 липня 2021 року було витребувано у органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради висновок щодо визначення місця проживання дитини.

Ухвала суду від 27 липня 2021 року до теперішнього часу не виконана, оскільки відповідно до листів Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 07 вересня 2021 року №01-12/1852/2вих. ніяких документів від служби у справах дітей Одеської міської ради до Приморської районної адміністрації не надходило (а.с.)..

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року №866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», розпорядження міського голови від 19 червня 2017 року №568 «Про удосконалення взаємодії виконавчих органів Одеської міської ради з питань опіки та піклування і захисту прав дітей», положення про службу у справах дітей Одеської міської ради, підготовку документів для надання висновків з питань, віднесених до компетенції органу опіки та піклування, здійснює Служба у справах дітей .

Крім того, позивачка не надала суду доказів звернення до службу у справах дітей Одеської міської ради та до органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради з документами щодо отримання від останнього висновку щодо місця проживання дитини.

Статтею 158 СК України передбачено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач не звертався до органу опіки та піклування з заявою про визначення способів його участі у вихованні дитини та не отримував відповідного рішення.

Всі ці обставин свідчать про те, що між сторонами не існує спору щодо місця проживання дитини, доказів які б свідчали про обратне, матеріали справи не містять.

За таких обставинах суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі у зв`язку з тим, що вимоги про встановлення місця проживання дитини заявлені позивачкою передчасно, оскільки зверненню до суду з відповідним позовом має передувати спір між батьками щодо місця проживання дитини та, принаймні, існувати на час вирішення справи в суді.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Судовий збір у справі складає 908,00 грн., який був сплачений позивачем при зверненні до суду(а.с. 1а).

Керуючись ст. ст. 141, 142, 160, 161 Сімейного кодексу України, керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог шодо предмету спору: Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, про визначення місця проживання дитини залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 22 грудня 2021 року.

Суддя: О.М. Сегеда