Справа № 953/5625/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 листопада 2021 року Київський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді Зуб Г.А.
за участю секретаря Черниш О.М.,
за участю представників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , комунального підприємства «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Харківської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гібадулова Лариса Августинівна, Харківська міська рада про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування рішення про державну реєстрацію, та визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно, -
Відповідачі своїм правом на подання відзиву не скористались.
Представником третьої особи ХМР подані пояснення в яких він підтримав вимоги в частині скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності, оскільки довідка ТОВ «Харківське міське бюро нерухомості» від 05.07.2019 б/н не є підставою для присвоєння адреси будинку літ. «Ж-2» по АДРЕСА_1 .
Позивач та її представник адвокат Шевцов О.А. в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, та просили їх задовольнити в повному обсязі.
Представник відповідача ОСОБА_5 адвокат Чишко С.В. в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позовних вимог у зв`язку з недоведеністю.
Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилась, повідомлена належним чином та своєчасно, причину неявки суду не повідомила.
Представник відповідача КП «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Харківської області в судове засідання не з`явився, повідомлявся у встановленому законом порядку.
Від третьої особи ПН ХМНО Гібадулової Л.А. надійшла до суду заява про розгляд справи у її відсутність.
Представник третьої особи ХМР в судове засідання не з`явився, повідомлявся у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомив.
08.04.2020 до суду надійшла вказана позовна заява, та розподілена судді Зуб Г.А.
08.04.2020 разом з позовної заявою від позивача надійшла до суду заява про забезпечення позову, яка розподілена судді Зуб Г.А.
Ухвалою судді від 10.04.2020 вказану позовну заяву залишено без руху з наданням позивачу 10-денного строку для усунення недоліків, які усунені позивачем 21.04.2020.
Ухвалою суду від 10.04.2020 забезпечено позовні вимоги шляхом заборони відчуження на житловий будинок літ. «З-2», що розташований за адресою: АДРЕСА_1 - до вирішення справи по суті.
Ухвалою судді від 24.04.2020 прийнято до розгляду вказану позовну заяву, та відкрито провадження в ній за правилами загального позовного провадження.
12.06.2020 в судовому засіданні протокольною ухвалою залучено в якості третьої особи Харківську міську раду.
Ухвалою суду від 29.10.2020 в задоволенні клопотання ОСОБА_5 про зупинення провадження по справі відмовлено, закрито підготовче судове засідання по справі, та призначено справу до судового розгляду по суті.
Відповідно до наданих копій договорів купівлі-продажу, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 придбали у власність будинки АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 .
10.09.2013 Відповідачем 1 було отримано свідоцтво про право власності на житлові будинку літ. «Ж-2» та «З-2» з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .
Зазначені фактичні обставини справи не є спірними. Зокрема, позивач не оспорює і не спростував того факту, що станом на момент укладення спірного договору земельна ділянка та житловий будинок були зареєстровані за відповідачем 1.
Між позивачем та відповідачами 1,2 виникли неприязні відносини на даний момент.
Позивач просить визнати вказаний договір недійсним на підставі ст. 235 ЦК України, оскільки за усною домовленістю між позивачем, відповідачем 1, ОСОБА_6 , та ОСОБА_7 були придбані будинки АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 за спільні кошти вказаних осіб, та в подальшому здійснювалось будівництво трьох будинків, проте право власності за позивачем на спірне майно зареєстровано не було. Підставами для визнання правочину недійсним є те, що згоду на реалізацію будинку позивач не надавала, та будинок не є самостійним об`єктом власності, та є різновидам правочину пов`язаного із забезпеченням зобов`язання у вигляді застави.
Згідно із статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно зі статтями 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).
За своєю суттю та загальним правилом договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.
Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат.
Отже, за звичаями ділового обороту презюмується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, і покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.
Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (стаття 235 ЦК України).
За удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини.
Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (статті 12, 81 ЦПК України).
Тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.
Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.
Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.
Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.
У зв`язку з цим, добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальносоціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться. І, навпаки, реалізація правового регулювання цивільних відносин буде недобросовісною, якщо соціальна свідомість відторгає її як таку, що не відповідає задекларованій меті.
Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.
Відповідно до частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої-п`ятої статті 13 цього Кодексу.
Аналізуючи частину другу статті 13 ЦК України можна дійти висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом.
Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти, як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, «injuria». Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.
Термін «зловживання правом» свідчить про те, що ця категорія стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права.
Заборона зловживання правом по суті випливає з якості рівнозваженості, закладеної такою засадою, як юридична рівність учасників цивільних правовідносин. Ця формула виражає втілення в цивільному праві принципів пропорційності, еквівалентності, справедливості під час реалізації суб`єктивних цивільних прав і виконання юридичних обов`язків.
Здійснення суб`єктивних цивільних прав повинно відбуватись у суворій відповідності до принципів правомірності здійснення суб`єктивних цивільних прав, автономії волі, принципів розумності і добросовісності. Їх сукупність є обов`язковою для застосування при здійсненні усіх без винятку суб`єктивних цивільних прав.
Розглядаючи поняття розумності та добросовісності як принципів здійснення суб`єктивних цивільних прав необхідно враховувати, що розумною є поведінка особи, яка діє у межах, не заборонених їй договором або актами цивільного законодавства. Виходячи із аналізу норм, закріплених у ЦК України, поняття «добросовісність» ототожнюється із поняттям «безвинність» і навпаки, «недобросовісність» із «виною». Такий висновок випливає із того, що за діяння, якими заподіяно шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність (наприклад, частина третя статті 39 ЦК України), а оскільки обов`язковим елементом настання відповідальності, за загальним правилом, є вина, то такі діяння є винними.
Дослідження питання про здійснення особою належного їй суб`єктивного матеріального права відповідно до його мети тісно пов`язане з аналізом фактичних дій суб`єкта на предмет дотримання вимоги добросовісності.
Відповідно до ст. 209 ч.1 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.
Згідно ст.657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Відповідно до ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Згідно ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.
Відповідно до п.3) ч.1 ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.
А згідно ч.1 ст. 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.
Допитана в якості свідка позивач ОСОБА_3 в судовому засіданні вказала, що ними спільно в 2008 році були придбані земельні ділянки за спільні кошти, проте оформлені на позивача не були, та почалось будування будівників в 2013-2016рр. Проте, в подальшому будинок позивача було переоформлено на Відповідача 2, та письмові договори ніякі не укладались, оскільки на той час необхідності на вказане не було.
Допитаний в якості свідка ОСОБА_7 в судовому засіданні вказав, що дійсно ними були придбані земельні ділянки, та земельна ділянку була оформлена на ОСОБА_10 , та позивач з нею почали будувати будинки на вказаній земельній ділянці, та всі домовленості щодо купівлі земельних ділянок були в усній формі.
Позивач не надала до суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження перелічених вище фактичних обставин, на які вона посилається в позовній заяві. Вказані факти не можуть підтверджуватися показаннями свідків.
Враховуючи викладене, суд погоджується із запереченнями відповідача 2 в тій частині, що позивач не довела наявність у неї права спільної часткової або сумісної власності на спірний житловий будинок та земельну ділянку. Відповідного вироку суду щодо шахрайських дій з боку відповідачів 1,2 до суду також не надано, як і існування усних домовленостей, які стосується нерухомого майна, що виходить за межі ст. 206 ЦК України.
Розглядаючи твердження позивача про те, що житловий будинок літ. «З-2» з надвірними будівлями і спорудами не існував як окремий об?єкт права власності, а існував єдиний об?єкт нерухомого майна - житловий будинок «Ж-2» та «З-2» з надвірними будівлями та спорудами, - спростовуються матеріалами справи та нормами законодавства. До матеріалів справи залучено свідоцтво про право власності від 10.09.2013р. індексний номер 9164010, в якому зазначено: об?єкт нерухомого майна житлові будинки літ. «Ж-2» та «З-2» з надвірними будівлями та спорудами, яке недійсним в судовому порядку не визнавалось.
Твердження позивача про неправомірність спірного договору купівлі-продажу, оскільки він був укладений без згоди позивача як співвласника майна суд оцінює критично. Станом на момент укладення спірного договору, за даними Державного реєстру речових прав житловий будинок і земельна ділянка були зареєстровані за відповідачем 1, що визнає і сам позивач, а тому згода останньої на вчинення вказаного правочину потрібна не була.
Також, в Постанові від 15.06.2021р. по справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, зокрема, про наступне:
7.14. Відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вважаються правильними, доки не доведено протилежне (пункт 6.30 постанови від 2 липня 2019 року у справі № 48/340). Однією із загальних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до загальних засад державної реєстрації прав належить гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Тому суд має оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц).
7.15. Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 46.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19)).
7.16. Тому за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовані у пункті 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19).
Позивач не надала достатніх та належних доказів недобросовісності дій відповідача 2 при придбанні житлового будинку та земельної ділянки. Зокрема, не надано доказів на підтвердження тверджень позивача про те, що спірний договір є угодою, спрямованою на вимагання цивільного боргу у позивача, з метою примушування позивача до виконання необгунтованих цивільно-правових зобов?язань, та по суті є різновидом правочину пов?язаного із забезпеченням виконання зобов?язання у вигляді застави.
За вказаних обставин, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 у зв`язку з недоведеністю позовних вимог, та безпідставністю.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати компенсуються за рахунок позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 76, 80, 81, 141, 259, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, суд,-
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , комунального підприємства «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Харківської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гібадулова Лариса Августинівна, Харківська міська рада про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування рішення про державну реєстрацію, та визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно відмовити в повному обсязі.
Судові витрати компенсувати за рахунок позивача.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач ОСОБА_3 , місцеперебування: АДРЕСА_3 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 .

Відповідач - ОСОБА_4 , місцеперебування: АДРЕСА_4 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2 .

Відповідач ОСОБА_5 , місцеперебування: АДРЕСА_5 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_3 .

Відповідач комунальне підприємство «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Харківської області, місцезнаходження: Харківська область, Дергачівський район, смт. Солоницівка, вул. Пушкіна, буд. 25, .

Третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гібадулова Лариса Августинівна, місцезнаходження: АДРЕСА_6 .

Третя особа Харківська міська рада, місцезнаходження: м. Харків, пл. Конституції, буд. 7, .

Повний текст рішення виготовлено 21 грудня 2021 року.

СУДДЯ Г.А. ЗУБ