Справа №345/4549/21
Провадження № 2/345/1313/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.12.2021 року м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого - судді Миговича О.М.

секретаря - Бабійчук Л.В.

з участю: позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

представника відповідачів - ОСОБА_4

третя особа - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Калуші в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , третя особа на стороні позивача: ОСОБА_5 про визнання недійсним договору довічного утримання, суд -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду із вищенаведеним позовом.

Заявлені вимоги мотивує тим, що 28.02.2020 року між ним ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з однієї сторони та відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Черепій Т.М. Позивач зазначає, що даний договір, хоча формально в основному і відповідає чинному цивільному законодавству, проте містить низку умов, які створюють негативні наслідки для однієї із сторін, а саме для набувачів за даним договором.

Згідно з оспорюваним договором довічного утримання від 28.02.2020 року, позивач з дружиною ОСОБА_5 як набувачі, отримують у власність однокімнатну квартиру, що на майдані АДРЕСА_2 . Однак, при цьому в п.7 договору міститься положення про обов`язок набувачів надати прийняту ними квартиру в цілому для проживання відчужувачів. Саме цим положенням даного правочину порушено норми чинного законодавства, зокрема ст.750 ЦК України, де у договорі довічного утримання має бути конкретно визначена та частина помешкання, в якій відчужував має право проживати. Однак у даного договорі не визначено частину помешкання, в якій мають проживати відчужувані, окрім того квартира, яка є предметом договору, однокімнатна, то визначити таку частину і не вбачається можливим.

Вважає, що зазначений обов`язок, який передбачений у договорі довічного утримання щодо забезпечення відчужувачам право проживати у квартирі, яка є предметом оспорюваного договору, а також інші обов`язки, визначені цим договором створює для позивача і третьої особи, як набувачів вкрай негативні наслідки, які виражаються у повній відсутності в них будь-яких прав, при цьому на них покладені в необмеженому обсязі обов`язки з догляду відчужувачів за цим договором.

У судовому засіданні представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просять позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнав, просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Представник відповідачів ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнала та суду пояснила, що при укладенні договору довічного утримання від 28.02.2020 року волевиявлення сторін є вільним, відповідає внутрішній волі і сторони досягли згоди по всіх істотних умовах договору. Просить у задоволені позову відмовити.

Третя особа на стороні позивача ОСОБА_5 в судовому засіданні не заперечила щодо задоволення даного позову.

Суд, вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3ст.12,ч.1ст.81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Судом встановлено, що 28.02.2020 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_6 (відчужувачі) та ОСОБА_1 , ОСОБА_7 (набувачі) уклали договір довічного утримання, що посвідчений приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Черепій Т.М., зареєстровано в реєстрі за №360, за яким ОСОБА_3 та ОСОБА_6 передають у власність набувачам ОСОБА_1 , ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_2 - (а.с.5-6). В свою чергу набувачі зобов`язуються довічно утримувати відчужувачів, забезпечувати їх одягом, доглядом, необхідною допомогою, харчуванням та залишити в їх довічному безкоштовному користуванні квартиру АДРЕСА_2 .

Відповідно до п.20 зазначеного договору сторонам роз`яснено зміст ст.ст. 182, 203, 215-220, 225, 228-236, 238, 239, 377, 401, 450, 406, 744-757 ЦК України, сторонам роз`яснено, що цей договір може бути розірвано з підстав визначених чинним законодавством України.

Договір підписано сторонами у присутності нотаріуса. Особу сторін, їх дієздатність та належність ОСОБА_3 та ОСОБА_6 квартири АДРЕСА_2 , що відчужується перевірено нотаріусом.

Відповідно до статті 744 Цивільного кодексу України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Таким чином, договір довічного утримання має певні особливості: 1) майно переходить у власність набувача, однак розпоряджатися таким майном набувач за життя відчужувача не зможе, оскільки при посвідченні договору довічного утримання накладається заборона відчуження майна в встановленому порядку, про що робиться напис на всіх примірниках договору; 2) зобов`язання з довічного утримання мають особистісний характер, оскільки встановлюються щодо конкретно визначеної фізичної особи; 3) цей договір носить тривалий характер та вимагає від набувача постійного і систематичного виконання обов`язків; 4) матеріальне забезпечення (утримання) та послуги з догляду надаються набувачем до моменту смерті відчужувана (довічно) або до моменту розірвання договору довічного утримання.

У статті 746 ЦК України визначено, що сторонами договору довічного утримання є відчужувач та набувач.

Частиною 1 статті 749 Цивільного кодексу України встановлено, що у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

За правилами статті 751 Цивільного кодексу Україниматеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці.

Згідно із пунктом 1 частини 1статті 755 Цивільного кодексу Українидоговір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду, зокрема, на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.

Частиною другою статті 755 Цивільного кодексу України передбачено, що договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача.

За змістом частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У постанові Верховного Суду України у справі №6-142ц13 від 25.12.2013 року визначено, що право на звернення до суду з вимогою про розірвання договору довічного утримання має лише відчужувач спірної квартири.

В судовому засіданні встановлено, що оспорюваний договір довічного утримання був укладений між ОСОБА_3 , ОСОБА_6 (відчужувачі) та ОСОБА_1 , ОСОБА_7 (набувачі), учасниками цього договору було досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно приписів статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостоюстатті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права полягає у позбавленні його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Таким чином, з урахуванням наведеного суд не вбачає підстав для задоволення позову та визнання договору довічного утримання недійсним, оскільки позивачем та його представником не надано до суду жодних відповідних доказів на підтвердження недійсності даного договору.

Підстави, на які посилаєтся позивач та його представник, не є підставами для визнання договору недійсним.

На підставі ч.1,2 п.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст.12,76, 81,259,263,264,265 ЦПК України,ст.ст.202-215,744-755 ЦК України,-

р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , третя особа на стороні позивача: ОСОБА_5 про визнання недійсним договору довічного утримання - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Івано-Франківського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги через Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Головуючий: