Єдиний унікальний номер справи 757/3737/20-ц
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2021 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Сас Ю.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Видавничий дім «ЕКО -інформ», ОСОБА_2 , Вищого навчального закладу «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна», ОСОБА_3 , третя особа: Благодійна організація «Благодійний фонд Дніпропетровського району міста Києва «Київський еколого-культурний центр», про захист честі, гідності та ділової репутації й відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом про захист честі, гідності та ділової репутації й відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначив, що він є громадським діячем у сфері охорони довкілля, бере активну участь у природоохоронній роботі зі сторони громадського сектору. На сторінках друкованого періодичного засобу масової інформації - громадсько-політичного часопису інформації «Лісовий і мисливський журнал» НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 опублікована стаття «ІНФОРМАЦІЯ_3». При цьому відносно позивача була розповсюджена недостовірна інформація, яка порочить його честь, гідність та достоїнство.

У зв`язку з вищевикладеним просив суд:

- визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову ОСОБА_1 інформацію, поширену Вищим навчальним закладом «Відкритий міжнародний університет розвитку «Україна», в особі директора Мелітопольського інституту та соціальних технологій Вищого навчального закладу «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна» ОСОБА_6, ОСОБА_2 , товариством з обмеженою відповідальністю «Видавничий дім «ЕКО-інформ» у друкованому засобі масової інформації «Лісовий і мисливський журнал» НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_2, а саме висловлювання: «....пани «ОСОБА_1» будуть робити все, щоб закрити полювання в Україні, а разом з цим і знищити мисливську галузь. Між іншим, ... спеціальної освіти ... пан ОСОБА_1 не має. Який він «еколог»? Все, що він робить, не тільки непрофесійна діяльність, а ще й антидержавна. Тому необхідно звернутися до відповідальних органів щодо з`ясування мети діяльності організації, яку очолює цей пан...»; ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , товариством з обмеженою відповідальністю «Видавничий дім «ЕКО-інформ» у друкованому засобі масової інформації «Лісовий і мисливський журнал НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_4, а саме висловлювання: «Нам треба впертості вчитись у псевдоекологів. Я не кажу у самого ОСОБА_1 , там вчитись немає.» ОСОБА_1» - це не людина, це ЯВИЩЕ! Не було б його, було б інше явище. Це називається - паразитування на екологічних проблемах.»;

- зобов`язати Вищий навчальний заклад «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна» в особі директора Мелітопольського інституту екології та соціальних технологій Вищого навчального закладу «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна» ОСОБА_6, ОСОБА_2 , товариство з обмеженою відповідальністю «Видавничий дім «ЕКО-інформ» спростувати зазначену недостовірну в той же спосіб, у який її було поширено (в тому числі: тим самим шрифтом, що й спростовуване повідомлення з розміщенням під заголовком « Спрстування »), а саме: опублікувати після набрання законної сили рішенням суду в цій справі у найближчому випуску друкованого засобу масової інформації «Лісовий і мисливський журнал» резолютивну частину судового рішення в цій справі із зазначенням, що поширена ними інформація: «пани «ОСОБА_1» будуть робити все, щоб закрити полювання в Україні, а разом з цим і знищити мисливську галузь. Між іншим, ... спеціальної освіти ... пан ОСОБА_1 не має. Який він «еколог»? Все, що він робить, не тільки непрофесійна діяльність, а ще й антидержавна. Тому необхідно звернутися до відповідальних органів щодо з 'ясування мети діяльності організації, яку очолює цей пан...» є недостовірною і такою, що порочить честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_1 ; ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , товариство з обмеженою відповідальністю «Видавничий дім «ЕКО-інформ» спростувати зазначену недостовірну інформацію в той же спосіб, у який її було поширено (в тому числі: тим самим шрифтом, що й спростовуване повідомлення з розміщенням під заголовком «Спростування»), а саме: опублікувати після набрання законної сили рішенням суду в цій справі у найближчому випуску друкованого засобу масової інформації «Лісовий і мисливський журнал» резолютивну частину судового рішення в цій справі із зазначенням, що поширена ними інформація: «Нам треба впертості вчитись у псевдоекологів. Я не кажу у самого ОСОБА_1 , там вчитись немає», «ОСОБА_1 - це не людина, це ЯВИЩЕ! Не було б його, було б інше явище. Це називається - паразитування на екологічних проблемах» є недостовірною і такою, що порочить честь, гідність і ділову ОСОБА_1 .

Також позивач просив стягнути із товариства з обмеженою відповідальністю «Видавничий дім «ЕКО-інформ» на користь ОСОБА_1 150 000 грн. як відшкодування за заподіяну моральну шкоду.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 20 липня 2021 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись із таким судовим рішенням, позивач направив апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просить апеляційний суд рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

28.10.2021 року відповідач (ВНЗ «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна»)направив відзив на апеляційну скаргу вважаючи доводи апеляційної скарги безпідставними, а рішення суду - законним і обґрунтованим. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

02 листопада 2021 року до Київського апеляційного суду від ТОВ «Видавничий дім «ЕКО-інформ» надійшов відзив на апеляційну скаргу вважаючи доводи апеляційної скарги безпідставними, а рішення суду - законним і обґрунтованим. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для зміни чи скасування оскаржуваного рішення відсутні.

В ході розгляду справи судом встановлено, що на сторінках друкованого періодичного засобу масової інформації - громадсько-політичного часопису інформації «Лісовий і мисливський журнал» НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 опублікована стаття «ІНФОРМАЦІЯ_3».

Позивач просить визнати недостовірною інформацію, поширену Вищим навчальним закладом «Відкритий міжнародний університет розвитку «Україна» в особі директора Мелітопольського інституту та соціальних технологій Вищого навчального закладу «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна» ОСОБА_6, ОСОБА_2 , товариством з обмеженою відповідальністю «Видавничий дім «ЕКО-інформ» у друкованому засобі масової інформації «Лісовий і мисливський журнал» НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_2, а саме висловлювання: «....пани «ОСОБА_1» будуть робити все, щоб закрити полювання в Україні, а разом з цим і знищити мисливську галузь. Між іншим, ... спеціальної освіти ... пан ОСОБА_1 не має. Який він «еколог»? Все, що він робить, не тільки непрофесійна діяльність, а ще й антидержавна. Тому необхідно звернутися до відповідальних органів щодо з`ясування мети діяльності організації, яку очолює цей пан...»

Також позивач просить визнати недостовірною інформацію, поширену ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , товариством з обмеженою відповідальністю «Видавничий дім «ЕКО-інформ» у друкованому засобі масової інформації «Лісовий і мисливський журнал НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_4, а саме висловлювання: «Нам треба впертості вчитись у псевдоекологів. Я не кажу у самого ОСОБА_1 , там вчитись немає», «ОСОБА_1 - це не людина, це ЯВИЩЕ! Не було б його, було б інше явище. Це називається - паразитування на екологічних проблемах».

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що поширені відповідачами висловлювання не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, що виключає можливість визнання їх недостовірними. При цьому чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів, не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів). У зв`язку з невстановленням порушення прав позивача, які б підлягали захисту, суд першої інстанції також відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із такими твердженнями суду першої інстанції з огляду на наступне:

Відповідно до ст.ст.3,28 Конституції України честь і гідність людини є найвищою соціальною цінністю, кожен має право на повагу до його гідності. Разом із цим, у відповідності до ст.34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Відповідно до ч.1,6 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом.

Згідно вимог ст.ст.297,299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Відносини у сфері видавничої справи регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, законами України «Про інформацію», «Про обов`язковий примірник документів», «Про авторське право і суміжні права», «Про державну таємницю», «Про державну підтримку книговидавничої справи в Україні», «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів» та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до положень ст.30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Додаткові підстави звільнення від відповідальності засобів масової інформації та журналістів встановлюються законами України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», «Про телебачення і радіомовлення», «Про інформаційні агентства» та іншими.

Так, статтею 42 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» передбачено, що редакція, журналіст не несуть відповідальності за публікацію відомостей, які не відповідають дійсності, принижують честь і гідність громадян і організацій, порушують права і законні інтереси громадян або являють собою зловживання свободою діяльності друкованих засобів масової інформації і правами журналіста, якщо зокрема вони є дослівним відтворенням матеріалів, опублікованих іншим друкованим засобом масової інформації з посиланням на нього.

Відповідно до ст.14 Закону України «Про авторське право і суміжні права» автору належать особисті немайнові права вимагати збереження цілісності твору і протидіяти будь-якому перекрученню, спотворенню чи іншій зміні твору або будь-якому іншому посяганню на твір, що може зашкодити честі і репутації автора.

Крім цього, у відповідності до ст.302 ЦК України, фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію.

Збирання, зберігання, використання і поширення інформації про особисте життя фізичної особи без її згоди не допускаються, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності.

Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел (інформація органів державної влади, органів місцевого самоврядування, звіти, стенограми тощо), не зобов`язана перевіряти її достовірність та не несе відповідальності в разі її спростування.

Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел, зобов`язана робити посилання на таке джерело.

Стаття 9 Конституції України передбачає, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною законодавства України.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Зі змісту цієї норми випливає, що свобода слова, преси, як захисника інтересів громадськості, критики представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини. Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених ч.2 ст.10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним в демократичному суспільстві.

Аналіз зазначеного національного законодавства та ст.10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

Право на недоторканність ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадку, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація поширена «з явним злим умислом», тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості тверджень про наміри, позицію, характеристику політичних лідерів, інших публічних осіб та сформувати про них свою думку.

Цивільно-правовий захист честі, гідності та ділової репутації від певних висловлювань допустимий лише при дотриманні свободи думки і слова, вільного вираження своїх поглядів та переконань, закріплених в ст.34 Конституції України, а необхідність обмежувати вираження думок є менш гострою стосовно публічних осіб.

Основною підставою для оскарження рішення суду першої інстанції апелянт вважав неналежність висновків суду першої інстанції стосовно фрази «Між іншим, не спеціальної освіти, не тим більше наукового ступеня пан ОСОБА_1 не має. Який він «еколог»?», оціночного характеру фрази «Все, що він робить, не тільки непрофесійна діяльність….» та фрази «Все, що він робить, не тільки непрофесійна діяльність, а ще й антидержавна. Тому необхідно звернутися до відповідних органів щодо з`ясування мети діяльності організації, яку очолює цей пан..».

Стосовно першої фрази, апелянт зазначає про наявність у нього вищої освіти з кваліфікацією «біолог» за спеціальністю «зоологія та ботаніка». Вказані аргументи з точки зору апеляційного суду не можуть свідчити про недостовірність поширеної інформації, оскільки із загального характеру такого висловлювання та безпосередньо змісту оскаржуваної статті вбачається, що мова йде не про будь-яку спеціальну освіту, а про освіту за спеціальністю «еколог». При цьому позивач не заперечує відсутність у нього спеціальної вищої освіти за вказаною спеціальністю. За таких умов недостовірність даного твердження не може бути встановлена судом.

У постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2019 року у справі № 461/9631/15-ц (провадження № 61-14857св18) зазначено: «тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо її застосування».

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи.

Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Згідно із положеннями ст.277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини, особливо якщо такі висловлювання стосуються публічної особи або посадової особи рівня суспільного значення та її діяльність становить суспільний інтерес. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria).

Правильність думки чи оцінки тієї чи іншої особи може бути предметом думки, оцінки інших осіб, але не предметом повноважень судової влади. Вони можуть оспорюватись у порядку полеміки, у тому числі й у друкованому засобі, по радіо чи в телепередачі або іншим адекватним способом. Разом із тим, судді повинні забезпечувати справедливу рівновагу при застосуванні конституційних прав на захист гідності і честі, з одного боку, та свободи слова - з другого.

За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів.

Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо певних обставин не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.

У рішенні від 10 серпня 2006 року у справі «Ляшко проти України» (Lyshkо v. Ukraine) Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 Конвенції застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство».

Стосовно фраз «Все, що він робить, не тільки непрофесійна діяльність….» та «Все, що він робить, не тільки непрофесійна діяльність, а ще й антидержавна. Тому необхідно звернутися до відповідних органів щодо з`ясування мети діяльності організації, яку очолює цей пан..» апеляційний суд зазначає наступне:

В даних фразах жодним чином не повідомляється про конкретний факт та конкретну обставину. В указаних фразах автор лише висловлює своє судження, яке дійсно має негативний зміст, однак не може бути сприйняте в якості повідомлення про факт, що виключає можливість притягнення осіб до відповідальності за таке висловлювання.

За таких умов, позов ОСОБА_1 не підлягає до задоволення, що й було належним чином констатовано судом першої інстанції. Зважаючи на вищевикладене, колегія вважає, що апелянтом не було належним чином доведено своїх апеляційних вимог, відтак підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами розгляду справи колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько