Єдиний унікальний номер справи 753/3072/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2021 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Сас Ю.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та примусове її виселення,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та примусове її виселення.

Свої вимоги мотивувала тим, що позивач та відповідач з 16.10.2005 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який 28.03.2017 року був розірваний на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва. Після розірвання шлюбу відповідач продовжує бути зареєстрованим та проживати в належній позивачу на праві власності квартирі АДРЕСА_1 . Оскільки після розірвання шлюбу відповідач відмовляється в добровільному порядку виселитись з належної позивачу квартири, чим порушує права та законні інтереси позивача як власника майна, позивач просить суд усунути перешкоди у користуванні зазначеним нерухомим майном шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, та примусово його виселити.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 05 липня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач направила апеляційну скаргу, оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просить апеляційний суд рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

29.10.2021 року відповідач подав відзив на апеляційну скаргу вважаючи доводи апеляційної скарги безпідставними, а рішення суду - законним і обґрунтованим. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для зміни чи скасування оскаржуваного рішення відсутні.

В ході розгляду справи судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 16 жовтня 2005 року до 28 березня 2017 року. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28 березня 2017 року шлюб між ними розірвано.

ОСОБА_2 вселився у спірну квартиру зі згоди її власника - ОСОБА_1 та проживав у ньому як член її сім`ї, чоловік.

Квартира АДРЕСА_1 належить позивачу на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 26 грудня 2005 року на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Дослідивши матеріали справи колегія суддів встановила, що суд першої інстанції вірно послався на ряд рішень Європейського суду, щодо того, що втручання в житло особи має бути захищеним.

Виселення особи без надання іншого житла має відбуватися на передбачених законом підставах. Хоча чинним Житловим кодексом України і передбачена можливість виселення осіб із займаного приміщення, в той же час для такого виселення має бути чітко встановлено передбачені законом підстави. Однією з таких підстав для виселення особи без надання їй іншого житла може бути встановлення факту безпідставного вселення такої особи в спірне житло. В той же час така правова конструкція не може бути застосована судом в даній справі, оскільки як було встановлено в ході розгляду відповідач вселився до спірної квартири не самоправно, а як член сім'ї власника вказаної квартири (на момент вселення сторони були подружжям). При цьому припинення шлюбних відносин сторін не змінює факту правомірного вселення, відтак само по собі не може бути підставою для виселення особи без надання їй іншого житла.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 Житлового кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Таким чином, право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

Статтею 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідач вселився у спірну квартиру як член сім?ї власника, а отже не є таким, що самоправно вселився до жилого приміщення, тому підстави для його виселення відсутні.

Такої ж правової позиції дійшов Верховний Суд у постанові № 214/3899/17 від 20 січня 2021 року.

З іншої сторони, чинним законодавством передбачена можливість виселення особи без надання їй іншого жила, однак лише у чітко визначених випадках. Зокрема, відповідно до ст. 157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Положеннями ст. 116 ЖК України передбачено, що виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення можливе у разі, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Позивач, звертаючись до суду із даним позовом, серед іншого посилалася на неможливість проживання з відповідачем в одній квартири у зв`язку із поведінкою останнього. В той же час дана обставина підлягала належному доведенню.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

На підтвердження своїх вищезгаданих тверджень позивач надала докази того, що вона декілька разів зверталась до органів поліції. В той же час з представленої до суду відповіді зазначеного органу не вбачається, що ним було зафіксовано факт протиправної поведінки відповідача. Інших доказів з цього приводу до суду надано не було. За таких умов суд першої інстанції вірно прийшов до висновку щодо того, що підстави для виселення відповідача з квартири АДРЕСА_1 без надання йому іншого житла відсутні.

Щодо позовних вимог про визнання відповідача таким, що втратив право проживання в квартирі, колегія суддів зазначає наступне:

Чинним законодавством передбачено випадки, коли особа може бути визнана такою, що втратила право проживання в житловому приміщенні.

Зокрема, статтею 72 Житлового кодексу передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

З наведених норм вбачається, що правова конструкція визнання особи такою, що втратила право проживання в житловому приміщенні передбачає наявність інших обставин, ніж ті, якими позивач обґрунтовувала свої позовні вимоги. Зокрема, визначальною в такому випадку є тривала відсутність особи за місцем проживання, що в рамках справи не заявлялося, відтак наведені правові норми не можуть бути застосовані у даному випадку.

З огляду на вищевказане колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції стосовно відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами розгляду справи колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько