Справа № 276/1763/21
Провадження по справі №2/276/1067/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2021 року смт. Хорошів

Володарсько-Волинський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого-судді: Бобра Д.О.,

секретаря судового засідання: Свиридок А.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши в спрощеному позовному провадженні з повідомлення (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з даним позовом вказуючи, що він є власником квартири АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі зареєстрований її син ОСОБА_3 , який з 2013 року не проживає у даній квартирі, оскільки має власний будинок у с. Івановичі Пулинського району, будинком не цікавиться, його речей у будинку не має, комунальні платежі не сплачує, в утриманні житла участі не приймає. Позивач перешкод у користуванні жилим приміщенням відповідачу не чинив, а тому вважає, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 у зв`язку з його тривалою відсутністю за місцем реєстрації.

Позивач просить визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_2 .

Ухвалою Володарсько Волинського районного суду Житомирської області від 01.11.2021 року відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, згідно якого проти задоволення позовних вимог заперечив. Зазначив, що від народження проживав та зареєстрований у будинку АДРЕСА_2 . З 2012 року переїхав проживати до с. Івановичі Пулинського району, проте має намір користуватися спірним житловим будинком, інтересу до нього не втратив. Також, зазначив, що будинком наразі він не користується через наявність неприязних стосунків із позивачем, внаслідок чого був позбавлений можливості вільно та безперешкодно користуватися будинком. Окрім того, ухвалою Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 14.02.2011 затверджено мирову угоду між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 слідуючого змісту:

1. ОСОБА_1 зобов`язується не заперечувати і не чинити ОСОБА_3 перешкод у користуванні жилим приміщенням квартирою в будинку по АДРЕСА_2 та належних до нього господарських будівель і споруд.

2. ОСОБА_3 користується жилим приміщенням квартирою в будинку по АДРЕСА_2 нарівні з ОСОБА_1 та зобов`язується дбайливо ставитися до квартири, брати участь у витратах на утримання квартири і належної території та проводити ремонти.

3. На весь період спільного проживання сторони користуються рівними правами щодо проживання в займаній квартирі та користуються загальними комунальними послугами.

Відповідач вказує, що позивачем дана мирова угода не виконується та просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Позивач в судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити, додатково зазначила, що конфлікті ситуації із відповідачем з приводу житлового будинку почали виникати ще у 2009 році, підтвердила що у 2011 році між сторонами була укладена мирова угода щодо проживання у спірному житловому будинку та після цього рішення суду вона перешкод у користуванні будинком відповідачу не чинила, відповідач проживав у даному будинку до кінця 2012 року, а потім переїхав жити до с. Івановичі до своєї дружини, а в 2014 році придбав у даному селі будинок та став з родиною проживати у ньому. Також, зазначила що до 2020 року земельну ділянку біля будинку АДРЕСА_2 відповідач не обробляв та нею не цікавився, у даному будинку з 2013 року ночував разів два, ключів від будинку не має та особистих речей в будинку також немає.

Представник позивача позов також підтримала, просила його задовільнити, вказала, що відповідач у 2012 році добровільно залишив місце своєї реєстрації та переїхав проживати до дружини, умови мирової угоди, затвердженої судом у 2011 році не виконував, оскільки не брав участі у ремонті та утриманні спірного будинку, наявність реєстрації відповідача у даному будинку створює перешкоди у користуванні позивачем своєю власністю, зокрема, вільного оформлення субсидій та скористатися іншими програмами соціального захисту населення.

Відповідач в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову та пояснив, що у 2011 році звертався до суду з метою усунення перешкод у користуванні спірним будинком, після чого у лютому 2011 року судом було затверджено мирову угоду. Вважає що після затвердження мирової угоди нічого не змінилось, хоча він до 2012 року проживав у будинку АДРЕСА_2 , а потім переїхав до с. Івановичі, де проживає з дружиною та дітьми по даний час. Зазначив, що позивач у 2013 році винесла з його кімнати речі та поміняла замки та з того часу він не може потрапити до спірного будинку, у 2016 році звертався до прокуратури з приводу неправомірних дій позивача, проте заяв про скасування мирової угоди до суду не подавав. Вважає що не проживає у спірному будинку з поважних причин, так як мати створила йому несприятливі умови, зокрема, забирала продукти, влаштовувала сварки. Вказав, що землю неподалік будинку почав обробляти лише у 2021 році. Відповідач пояснив, що має у своїй власності житловий будинок у с. Івановичі Пулинського району, для погашення кредиту, використаного для його придбання, позивач дійсно у 2020 році давала йому 12 тис. грн., проте реєструвати своє місце проживання у власному будинку в с. Івановичі наміру не має. У судовому засіданні на запитання суду підтвердив, що мав домовленість із позивачем, що випишеться із спірного будинку, якщо мати перепише на нього земельний пай, однак цього не трапилось.

Представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити повністю, зазначив, що відповідач не проживає у спірному будинку з поважних причин, а саме через перешкоди, що йому чиняться у користуванні житлом зі сторони позивача, мирова угода не виконується, оскільки замки були замінені, а ключі відповідачу не надані, відповідач виріс у даному будинку та має право на проживання у ньому.

Заслухавши сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Згідно копії свідоцтва на право власності на житловий будинок серії НОМЕР_1 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №279901452 від 19.10.2021, ОСОБА_1 є власником Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_2 , тобто власником квартири АДРЕСА_3 у даному будинку.

Відповідно до довідки про склад сім`ї №351 від 01.10.2021, виданої Хорошівською селищною радою, у вказаному будинку зареєстровані позивач, її син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований, але фактично не проживає.

Як вбачається з Договору іпотеки від 29.05.2014 року та відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідач є власником житлового будинку площею 63,9 кв.м. та земельної ділянки площею 0,25 га за адресою: АДРЕСА_4 . Обтяження у вигляді заборони на вказане нерухоме майно припинено 24.11.2020 року.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснила, що проживає в АДРЕСА_5 з 2001 року, зазначила, що відповідач ОСОБА_7 залишив будинок АДРЕСА_2 більше 10 років тому та поїхав проживати до дружини в с. Івановичі Пулинського району, де має свій будинок. До спірного будинку, тобто до своєї матері ОСОБА_8 , відповідач приїзджає погостювати не часто десь раз на місяць, часом разом зі своєю родиною. Жодного разу вона не бачила, щоб позивач не допускала ОСОБА_9 до свого будинку чи чинила б йому якість перешкоди, будь-яких сварок з цього приводу між ними не чула. Вказала, що земельна ділянка біля спірного будинку складає близько 20 соток та її обробляє позивач та її двоє молодших синів, які проживають разом з нею, ОСОБА_9 обробітком присадибної земельної ділянки та утриманням чи ремонтом будинку АДРЕСА_2 не займався.

Свідок ОСОБА_10 зазначила, що проживає у квартирі АДРЕСА_6 з 2001 року та є сусідкою позивача. Зазначила, що ОСОБА_7 проживав у цьому будинку з матір`ю та близько 10 років тому поїхав проживати разом з дружиною у с. Івановичі, де проживає з родиною і по цей час. Зазначила, що наразі в спірному будинку проживає позивач та двоє її молодших синів, які займаються обробітком присадибної ділянки та утримання будинку. ОСОБА_9 обробітком присадибної земельної ділянки та утриманням чи ремонтом будинку АДРЕСА_2 не займався, приїзджає до матері рідко десь раз на 3 місяці. Про те, щоб позивач не допускала ОСОБА_9 до свого будинку чи чинила б йому якість перешкоди у користуванні будинком, будь-яких сварок з цього приводу між ними свідок не бачила та не чула, відповідач вільно заходить до подвір`я та будинку.

Стаття 317 ЦК України вказує, що право власності являє собою право користування, володіння та розпорядження майном.

Також відповідно до ст. 41 Конституції України, ст.ст. 321, 387 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а захист права власності забезпечується державою.

Забезпечуючи гарантії захисту права власності, законодавець надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст. ст. 16, 386, 391, 405 ЦК України.

Згідно зі ст. 383 ЦК України, ст. 150 ЖК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї родини, розпоряджатися житлом на власний розсуд.

Згідно ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Крім того відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Члени сім`ї власника житлового приміщення мають право на проживання з власником та користування житловим приміщенням на підставі сервітуту. Сервітут - це договір на обмежене користування, а обмеження щодо користування житлом встановлюються законом. Законодавство пов`язує такий сервітут зі спільним веденням господарства членами однієї сім`ї при умові, що його ведення не можливе без спільного проживання членів сім`ї.

Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Таким чином, право користування приватним житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватись згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема житловий сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи без поважних причин понад один рік у спірному житловому приміщенні.

Відповідно до положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до положень ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Із досліджених матеріалів справи слідує, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , де зареєстрований також відповідач ОСОБА_3 , який за вказаною адресою не проживає та добровільно знятися з реєстрації не бажає, чим порушені права позивача як власника квартири.

Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Зі змісту статті 405 ЦК України, відповідно до якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону вбачається, що під «користуванням цим житлом» розуміється саме використання його з метою проживання як постійного так і тимчасового, тобто наявності тривалого і систематичного використання приміщення як свого місця проживання, а не лише для зберігання речей чи одноразового відвідування без мети проживання у ньому.

Як встановлено в судовому засіданні відповідач з 2012 року постійно проживає у с. Івановичі Пулинського району разом зі своєю родиною, де з 2014 року має у власності житловий будинок по АДРЕСА_4 площею 63 кв.м. та земельну ділянку площею 0,25 га.

Натомість у квартирі АДРЕСА_1 відповідач не проживає без поважних причин з 2012 року, тобто понад 1 рік, а лише періодично навідує свою матір, а тому згідно ч.2 ст. 405 ЦК України є таким, що втратив право на користування цим житлом.

Доводи відповідача щодо невиконання позивачем мирової угоди, затвердженої Володарсько-Волинським районним судом Житомирської області 14.02.2011, а також чинення перешкод у користуванні будинком суд відхиляє виходячи з наступного.

Як вбачається зі змісту ухвали та підтверджено сторонами у засіданні мирова угода між позивачем та відповідачем щодо спільного користування будинком укладена в лютому 2011 року та відповідач до кінця 2012 року вільно проживав у спірному будинку по АДРЕСА_2 , виїхавши на нове місце проживання за своєю волею спочатку до місця проживання своєї дружини, а потім і до власного будинку, що підтверджує факт виконання такої угоди. При цьому зі змісту п.3 вказаної мирової угоди вбачається, що сторони користуються рівними правами щодо проживання в займаній квартирі на весь період спільного проживання.

Крім того, відповідно до ч.3 ст. 208 ЦПК України у разі невиконання затвердженої судом мирової угоди ухвала суду про затвердження мирової угоди може бути подана для її примусового виконання в порядку, передбаченому законодавством для виконання судових рішень. Однак, відповідач із заявою про примусове виконання ухвали про затвердження мирової угоди до виконавчої служби не звертався.

Разом з тим, як вбачається з показів свідків, наданих в судовому засіданні, позивач жодних перешкод відповідачу у користуванні спірним будинком не чинила, він вільно міг потрапити до нього, проте не проживав у ньому та не утримував будинок і присадибну ділянку, а зі змісту листа Коростишівської місцевої прокуратури від 25.04.2016 вбачається, що факт обмеження відповідача у праві користування житловою кімнатою в житловому будинку по АДРЕСА_2 не знайшов свого підтвердження, в зв`язку з чим відмовлено у внесенні відомостей до ЄРДР, та вказану відповідь відповідач в установленому законом порядку не оскаржував.

Надані відповідачем копії архівних виписок з протоколів засідання правління колгоспу «Радянська Україна» с.Сколобів за 1989 рік суд до уваги не приймає, оскільки вони не є належними доказами, оскільки не стосуються сторін спору та спірного будинку.

Таким чином, суд приходить до висновку, що фактичне проживання відповідача з 2012 року за іншою адресою і не вжиття ним будь-яких заходів щодо отримання можливості проживання в житловому будинку по АДРЕСА_2 свідчить про наявність обставин, які мають істотне значення для припинення сервітуту права користування житловим приміщенням членом сім`ї власника житла.

Відмову відповідача у добровільному порядку знятися з реєстрації суд вважає порушенням права власника ОСОБА_1 щодо вільного розпорядження своєю власністю.

Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 1 першого Протоколу до Конвенції визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

У п. 36 рішення від 18.11.2004 року в справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція житла за змістом ст. 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлено у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11.01.1995 року, пункт 63).

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У спірних правовідносинах права позивачки, як власниці житлового будинку, захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Отже, врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідачів.

Вирішуючи дотримання принципу пропорційності у спірних правовідносинах при позбавленні відповідача житла, суд перевіряє дотримання розумного балансу між інтересами позивача, який має довести необхідність виселення, та інтересів відповідача.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 , хоча і зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 , однак не проживає в ній з 2012 року, не веде в ньому спільного з власником господарства, має окрему сім`ю, поважних причин непроживання чи належних та достатніх доказів щодо чинення йому перешкод у користуванні таким житлом відповідачем суду не надано.

Також при вирішенні балансу інтересів сторін суд враховує, що у власності ОСОБА_3 наявний житловий будинок площею 63,9 кв.м. та земельна ділянка площею 0,25 га за адресою: АДРЕСА_4 , які не перебувають під обтяженням та на придбання яких саме позивачем надано частину коштів, що свідчить про відсутність порушення житлових прав відповідача та не пропорційного втручання у гарантоване статтею 8 Конвенції право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Натомість, формальне залишення місця реєстрації відповідача за спірним житловим приміщенням, попри фактичне проживання його у іншому населеному пункті, а також використання такої реєстрації місця проживання з метою отримання відповідачем матеріальної вигоди у вигляді земельного паю, що ним фактично підтверджено під час надання пояснень в судовому засіданні, свідчить про порушення балансу інтересів та не пропорційне втручання в право позивача на мирне володіння своїм майном, зокрема, вільного оформлення субсидій та користування іншими програмами соціального захисту населення, під час яких враховується кількість та доходи всіх зареєстрованих у житловому будинку осіб.

Таким чином, оскільки судом встановлено, що відповідач більше 8 років не проживає в спірній квартирі без поважних причин, не веде нарівні із позивачем, як власником квартири, спільного господарства, фактично втратив інтерес до спірного житла та має власне житло, в якому постійно проживає, в добровільному порядку не бажає знятися з реєстрації за вказаною адресою, що є порушенням права власника квартири вільно розпоряджатися своєю власністю, та з урахуванням балансу інтересів сторін, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням та задовольняє позов повністю.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 19, 76-81, 141, 259, 263-268, 280, 281 Цивільного процесуального кодексу України, ст. 41 Конституції України, ст. ст. 316, 383, 391, 405, 406 Цивільного кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_8 задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня його вручення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 20.12.2021.

Позивач: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання: АДРЕСА_7 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_7 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_8 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

Суддя Д.О. Бобер