Справа № 515/134/19
Провадження № 2/515/252/21
Татарбунарський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2021 року. Татарбунарський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Тимошенка С.В.

за участю: секретаря судового засідання Комерзан Л.І.

позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Дімітренка В.Є.

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача адвоката Логінова О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Татарбунари Одеської області циві- льну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2

про стягнення заборгованості в сумі 40000 грн.,

В С Т А Н О В И В:

28 січня 2019 року до суду звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою, в якій просив стягнути з ОСОБА_2 борг за договором позики, посилаючись на наступні обставини.

19.06.2018 р. відповідач під власноруч написану розписку позичила у нього кошти в розмірі 400 00 грн., які зобов`язалася повернути протягом одного місяця, тобто не пізніше 19.07.2018 р. По завершенню строку відповідач кошти не повернула, ухиляється від повернення боргу, чим пору- шила взяті на себе зобов`язання, що змусило його звернутися до суду з даною позовною заявою.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та пояснив, що 19.06.2018 р на проха- ння відповідача ОСОБА_2 дав у борг останній в розмірі 40000 грн., які вона зобов`язалась по- вернути не пізніше одного місяця, зазначивши, що її родичі мають дати їй кошти, якими вона по- гасить заборгованість. Однак, ОСОБА_2 позику не повернула, на його неодноразові прохання повернути борг не реагувала. Просив позов задовольнити та стягнути з ОСОБА_2 на його ко- ристь суму боргу за договором позики і судові витрати.

Відповідач не визнала позовні вимоги та зазначила що ніколи не позичала у ОСОБА_1 гро- шові кошти в сумі 40000 грн., договір позики був укладений у зв`язку з трудовими відносинами, як підстава матеріальної відповідальності. Вона працевлаштувалась на посаду оператора-касира до магазину, власником якого була дружина позивача. В червні 2018 року їй повідомили про неста- чу коштів на суму 40000 грн. і позивач змусив її підписати договір позики на вказану суму і обо- в`язок їх повернути до 19.07.2018 р. Не заперечуючи проти факту написання нею розписки, вона заперечує отримання у борг будь-яких коштів, підтвердивши, що розписку писала добровільно, без будь-якого примусу і тиску. На підставі наведеного вважала вимоги позивача безпідставними та просила відмовити в їх задоволенні.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 пояснив, що він працював водієм і вантаж- ником у магазині, належному позивачу, там також працювала ОСОБА_2 , яка вела приход това- ру. Йому відомо, що у ОСОБА_2 було виявлено недостачу товару, за який вона була відповіда- льна. Він бачив, що ОСОБА_2 щось писала, але він не був біля неї у той час.

Свідок ОСОБА_4 пояснила, що ОСОБА_2 влаштувалась до магазину, власником якого був позивач. Спочатку вона працювала бухгалтером і відповідача за товар, а згодом працювала також касиром, працювала і в складі і в офісі. Зі слів ОСОБА_2 їй відомо, що гроші у ОСОБА_1 у борг вона не брала. Приїхали господарі і виявили у ОСОБА_2 недостачу. Щодо розпис- ки їй не відомо.

Заслухавши доводи та поясненя сторін у справі, їх представників, допитавши свідків, дослідив- ши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступ- не.

Судом встановлено, що 19.06.2018 р. ОСОБА_2 власноручно склала розписку (копія та оригі- нал якої долучено до справи а.с.5, 79) про отримання позики від ОСОБА_1 в сумі 40000 грн в повному обсязі та зобов`язалася їх повернути до 19.07.2018 р., що ствердила власним підписом.

За змістом ст.ст.12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальнос- ті сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на під- ставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог ст.ст.76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. До- казування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посила- ється, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у сп- раві № 6-1967цс15, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є докумен- том, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладен- ня, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошо- вої суми.

В силу ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість вико- нання ним грошового зобов`язання.

Як передбачено ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими оз- наками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (су- му позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родови- ми ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів пере- вищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян…, що перед- бачено ч.1 ст.1047 ЦК України.

Згідно ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві грошові кошти у такій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені догово- ром.

Розписка позичальника є доказом не лише укладення договору позики, але й посвідчує факт пе- редання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових ко штів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання ко штів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання бо- ржником від кредитора певної грошової суми. Саме такий правовий висновок про застосування ст.1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 р. у спра- ві № 6-63цс13.

Судом встановлено, що між сторонами укладено договір позики, відповідно до умов якого, по- зивач передав ОСОБА_2 в якості позики кошти в розмірі 40000 грн. з кінцевим строком повер- нення 19.07.2018 р.

У відповідності до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відпо- відно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсут- ності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичай- но ставляться.

Згідно ст.530 ЦК України, якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За змістом ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ч.1 ст.625 цього кодексу, якою визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язан- ня.

ОСОБА_2 не виконала зобов`язання у строк, встановлений договором, відсутність своєї вини за порушення зобов`язання вона не довела, як це передбачено ч.2 ст.614 ЦК України.

Її посилання на те, що вона не отримувала зазначеної суми у борг, спростовуються її розпискою про отримання зазначеної суми коштів та поясненнями позивача.

Як передбачено ч.1 ст.1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були оде ржані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

В разі неотримання від позивача грошових коштів, як це стверджує відповідач, вона могла ос- порити договір позики, але вона цього не зробила на протязі більше 2 років, що може свідчити на користь укладенння договору позики і отримання відповідачем від позивача грошових коштів у зазначеній сумі.

Отже, позовні вимоги про стягнення заборгованості мають бути задоволені у повному обсязі.

Крім того, з відповідача підлягають стягненню судові витрати на користь позивача, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, ст.ст.76-82, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стяг- нення заборгованості задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , за- боргованість в сумі 40000 (сорок тисяч) грн..

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , су- довий збір у розмірі 704 грн 80 коп.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його про голошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учас- никами справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили піс- ля повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Вступну та резолютивну частину рішення оголошено 08.02.2021 р., а повний текст рішенням ви готовлено 15.02.2021 р

Суддя Тимошенко С.В.