Провадження № 4-с/161/11/21
У Х В А Л А

10 лютого 2021 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Кихтюка Р.М.,

секретаря Демчук Т.В.,

за участю представника скаржника ОСОБА_1 ,

суб`єкта оскарження ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку справу за скаргою ОСОБА_3 на дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), -

В С Т А Н О В И В :

Скаржник звернулася до суду із скаргою на неправомірні дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів).

Свої вимоги мотивує тим, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) перебувало виконавче провадження №61187307 стосовно примусового виконання рішення Луцького міськрайонного суду у справі №161/12753/19 від 26.11.2019 року про стягнення з ДП «Луцький комбінат хлібопродуктів №2» заборгованості по заробітній платі в розмірі 8257,98 грн. та 85045,95 грн. середнього заробітку за весь час прострочення виплати заробітної плати.

Однак, постановою державного виконавця від 13.10.2020 року виконавчий лист повернуто їй без виконання, у якій зазначено, що в ході проведення виконавчих дій майна, на яке можливо звернути стягнення не виявлено.

Вважає, що державним виконавцем не проведено усіх виконавчих дій на реальне виконання рішення суду про стягнення заробітної плати, порушені вимоги Закону України «Про виконавче провадження» та ст. 19 і ст. 43 Конституції України, а також вимог інших законодавчих актів

У зв`язку з чим, просить визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця щодо повернення виконавчого листа стягувачу.

Представник скаржника в судовому засіданні скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених у ній.

Представник суб`єкта оскарження в судовому засіданні скаргу не визнав, вказав, що вчинив всі необхідні дії стосовно примусового виконання рішення суду.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши представлені письмові докази, матеріали виконавчого провадження, суд приходить до висновку, що скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Суд з`ясовано, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області у справі №161/12753/19 від 26.11.2019 року стягнуто з ДП «Луцький комбінат хлібопродуктів №2» заборгованість по заробітній платі в розмірі 8257,98 грн. та 85045,95 грн. середнього заробітку за весь час прострочення виплати заробітної плати та на його виконання видано виконавчий лист (а.с. 5).

Постановою державного виконавця від 13.10.2020 року вказаний виконавчий лист повернуто стягувачу і як підставу повернення виконавчого документу, державний виконавець вказує на відсутність майна, на яке можна звернути стягнення в рахунок погашення заборгованості (а.с. 7).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У своїй діяльності державні виконавці керуються Законом України «Про виконавче провадження» та іншими регуляторними нормативними актами, що визначають порядок здійснення завершальної стадії судового провадження, а саме - примусове виконання судових рішень.

Згідно ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного устатті 3 цього Закону.

П. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Стаття 18 Закону України «Про виконавче провадження» містить перелік дій, які виконавець має право та зобов`язаний вчиняти.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходження його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження належить стягувачу.

Таким чином, Закон України «Про виконавче провадження» зобов`язує державного виконавця прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо: не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання; він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом; пред`явлений до відповідного органу державної виконавчої служби (ч. 1ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження»).

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 7 постанови від 26 грудня 2003 року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» у разі визнання неправомірними рішення, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, суд зобов`язує їх усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює порушені права чи свободи заявника.

З матеріалів справи вбачається, що державним виконавцем не в повному обсязі та передбаченій періодичності здійснені заходи щодо розшуку майна боржника, за рахунок якого можливо виконати судове рішення.

Зокрема, згідно з частинами першою-третьою статті 4 зазначеного Закону, у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи здійснюється в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

У разі якщо рішення суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи не виконано протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, його виконання здійснюється за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Протягом десяти днів з дня встановлення державним виконавцем факту наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до пунктів 2-4, 9 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, але не пізніше строку, встановленого частиною другою цієї статті, керівник відповідного органу державної виконавчої служби подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування стягувачу коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України, про що повідомляє в установленому порядку стягувача.

Судом з`ясовано, що виконавче провадження було відкрито державним виконавцем 07 лютого 2020 року та станом на день винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу (13 жовтня 2020 року) судове рішення не виконане.

Разом з тим, державний виконавець на зазначені вимоги Закону уваги не звернув, не врахував того, що при виконанні судових рішень про задоволення позовних вимог до державних підприємств, гарантом виступає саме держава Україна. Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» регулює ті випадки, коли здійснюється стягнення з державних органів, установ та підприємств, а тому є спеціальним, норми якого мають пріоритет у випадку не врегулювання будь-яких питань з виконання таких судових рішень.

Основними умовами для застосування Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» є відкрите виконавче провадження та невиконання судового рішення протягом шести місяців (стаття 4 цього Закону).

Відповідно до ч. 2 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Таким чином, з урахуванням викладеного, суд вважає, що скаргу слід задовольнити, визнати незаконними дії державного виконавця з підстав, викладених вище та скасувати оскаржувану постанову.

Керуючись ст. ст. 447, 450, 451 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Скаргу задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Трофимюка Павла Володимировича від 13.10.2020 року у виконавчому провадженні №61187307 про повернення виконавчого документа стягувачу.

Зобов`язати відділ примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) вжити заходів для поновлення виконавчого провадження №61187307.

Ухвала може бути оскаржена до Волинського апеляційного суду через Луцький міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали виготовлений 15 лютого 2021 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду Кихтюк Р.М.