Справа: 164/1011/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2021 року. Смт. Маневичі.

Маневицький районний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Токарської І.С.,

з участю секретаря Панасюк Ю.В.,

позивача ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 ,

представників відповідача ОСОБА_3 , Бегаля О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Маневичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Маневицька багатопрофільна лікарня» Маневицької селищної ради про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду із даним позовом, який обґрунтовувала тим, що 23 червня 2021 року її було звільнено з посади сестри медичної неврологічного кабінету поліклінічного відділення КП «Маневицька багатопрофільна лікарня» Маневицької селищної ради на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників. Вважає звільнення незаконним, оскільки відповідачем допущено ряд порушень її трудових прав, зокрема, її посада не була скорочена, звільнення відбулось під час щорічної відпустки, без попередження та без пропонування іншої роботи, без врахування переважного права як такої, що має безперервний стаж роботи, більшу кваліфікацію та продуктивність праці, є особою з інвалідністю 1 категорії, постраждалої від Чорнобильської катастрофи. У зв`язку з чим просила суд визнати протиправним та скасувати Наказ №149-ос від 22 червня 2021 року, виданий КНП «Маневицька багатопрофільна лікарня» Маневицької селищної ради про її звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників, поновити на посаді сестри медичної неврологічного кабінету поліклінічного відділення з 23 червня 2021 року, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 42 000 гривень.

Ухвалою Маневицького районного суду Волинської області від 30 липня 2021 року у даній справі було відкрито провадження.

Відповідач КП «Маневицька багатопрофільна лікарня» Маневицької селищної ради правом подати відзив не скористалися.

В судовому засіданні позивач та її представник, кожна зокрема, позов підтримали із наведених у ньому підстав та просили задовольнити.

Представники відповідача, кожен зокрема, позов визнали в частині неправомірного звільнення ОСОБА_1 в період відпустки. В решті позовні вимоги заперечили.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази та проаналізувавши їх у сукупності, суд приходить наступних висновків.

Відповідно статей 43, 55 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Права і свободи громадянина захищаються судом.

Завданнями цивільного судочинства, згідно ст. 2 ЦПК України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом установлено, що 22 квітня 1980 року ОСОБА_1 прийнято на посаду медсестри процедурної та операційної хірургічного відділення Маневицької центральної районної лікарні згідно наказу № 74 від 22 квітня 1980 року. Позивача неодноразово переводили на базі лікарні: 08 червня 1980 року на посаду акушерки пологового, 17 липня 1980 року на посаду акушерки обсерваційного відділення, 06 березня 1982 року на посаду медсестри поліклініки.

З 24 січня 1985 року ОСОБА_1 переведено на посаду медсестри неврологічного кабінету поліклінічного відділення згідно наказу № 18 від 24 січня 1985 року.

28 грудня 2018 року Маневицьку центральну районну лікарню шляхом реорганізації було перейменовано в Комунальне підприємство «Маневицька центральна районна лікарня» згідно рішення Маневицької районної ради від 21 грудня 2018 року, яке 10 червня 2021 року шляхом реорганізації перейменовано в Комунальне некомерційне підприємство «Маневицька багатопрофільна лікарня Маневицької селищної ради» рішенням Маневицької районної ради від 03 червня 2021 року.

Відповідно до графіку відпусток в період із 17 травня 2021 року по 04 червня 2021 року ОСОБА_1 перебувала в щорічній відпустці 19 календарних днів.

Під час перебування позивача у відпустці протоколом ЛКК №89 їй надано право на безкоштовну путівку від Чорнобильського центру до санаторію «Пролісок» на 18 днів з 01 червня 2021 по 18 червня 2021 рік згідно договору №17/1 та видано листок непрацездатності № 590204АКА, який був наданий відповідачу, що підтверджується записом в медичній картці ОСОБА_1 .

Після виходу з лікарняного з 19 червня 2021 року по 23 червня 2021 року щорічна відпустка позивача була продовжена на підставі ст. 80 КЗпП України та ст. 11 Закону України «Про відпустки» (4 дні невикористаної відпустки + 1 святковий день (Трійця).

27 травня 2021 року, під час перебування ОСОБА_1 у щорічній відпустці, зборами медичних працівників поліклінічного відділення складено Протокол №5 (1), яким визначено медичних працівників, які підпадають під скорочення, складено список на скорочення молодших спеціалістів з медичною освітою (санітарки) та молодших сестер медичних згідно додатку №1, де міститься перелік прізвищ.

28 травня 2021 року Комунальним некомерційним підприємством «Маневицька багатопрофільна лікарня Маневицької селищної ради» прийнято Наказ № 119-ос «Про зміни в штатному розписі», а 22 червня 2021 року відповідачем прийнято Наказ № 149-ос «Про звільнення» (надалі Наказ № 149-ос), відповідно до якого ОСОБА_1 , сестру медичну неврологічного кабінету поліклінічного відділення звільнено з 23 червня 2021 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників, про що внесено запис до трудової книжки.

Відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці.

Проте, відповідач звільнив позивача 23 червня 2021 року, коли вона перебувала у щорічній відпустці, що не заперечували і представники відповідача в судовому засіданні.

Крім того, відповідно до Наказу № 119-ос скорочення посади позивача можливе лише «після відпустки працівника» (арк. 2 наказу).

Продовження відпустки після закінчення тимчасової непрацездатності є реалізацією працівником права на відпочинок відповідно до вимог ст. 80 КЗпП України та статті 11 Закону України «Про відпустки», а тому звільнення ОСОБА_1 під час перебування у щорічній відпустці свідчить про порушення установленого законом порядку звільнення позивача та є безумовною підставою для визнання наказу незаконним і поновлення її на роботі.

Також в порушення частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України, відповідно до норм яких роботодавець одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, відповідачем таких посад позивачу запропоновано не було. Як і не було вручено такого попередження за два місяці до звільнення.

Відповідач, всупереч вимогам ст. 42 КЗпП України не провів аналізу продуктивності праці та не врахував, що позивач є особою з інвалідністю 1 категорії, потерпілою внаслідок Чорнобильської катастрофи, має стаж на посадах медичного персоналу понад 41 рік.

Щодо заперечення представників відповідача про поновлення ОСОБА_1 на посаді сестри медичної неврологічного кабінету поліклінічного відділення, то суд звертає увагу, що звільнення працівника з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. За змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

Під час розгляду даної справи позивачем було подано розрахунок стягнення середнього заробітку, уточнений станом на 10 грудня 2021 року, згідно з яким просила суд стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 46 323 гривень 13 копійок, беручи до уваги денний середній заробіток в розмірі 389 гривень 27 копійок.

Відповідач заперечив щодо розміру середньоденної заробітної плати зазначеного позивачем та подав свій розрахунок, відповідно до якого середньоденна заробітна плата для оплати вимушеного прогулу при незаконному звільненні ОСОБА_1 становить 287 гривень 58 копійок, а сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу 34 414 гривень 35 копійок.

Однак вказаний розрахунок відповідача суперечить довідці про доходи ОСОБА_1 , виданій КП «Маневицька центральна районна лікарня» 30 червня 2021 року, з якої судом встановлено, що позивачу за два місяці роботи, що передували звільненню (квітень, травень 2021 року) нараховано виплати у розмірі 11 288,86 грн., відпрацьовано 32 дні, а саме:

-за квітень 2021 року - 6004,70 грн., 22 відпрацьовані дні,

-за травень 2021 року - 5284,16 грн., 10 відпрацьованих днів (з 17 травня по 31 травня 2021 року перебувала на лікарняному).

При визначенні розміру заробітної плати позивача за час вимушеного прогулу суд керується приписами постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати, відповідно до яких середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. При обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору.

Відповідно до п. 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Статтею 51 КЗпП України унормовано, що нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень.

Таким чином, у квітні 2021 року позивачем відпрацьовано 176 годин, а у травні 2021 року відпрацьовано 56 годин, що разом становить 232 години.

Таким чином, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за один день становить 389,27 грн. (11 288,86 гривень: 29 робочих днів), а сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 24 червня 2021 по 10 грудня 2021 року (119 робочих днів) складає 46 323 гривень 13 копійок(389,27 гривень х 119 робочих днів вимушеного прогулу).

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 42 000 гривень, суд зазначає наступне.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сферах трудових відносин регулюється ст. 237 1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.

При цьому конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

За змістом зазначеної норми закону, передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об`єкту яких завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі.

Разом з тим, компенсація завданої моральної шкоди не обмежується самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного суду України № 6-23цс від 25 квітня 2012 року.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 25 травня 2001 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконним діями або бездіяльністю інших осіб.

Рішенням Європейського суду з прав людини у справах «Тома проти Люксембургу» (2001), «Надбала проти Польщі» (2000) визнається, що при визнанні звільнення позивача незаконним, суд вважає доведеним, що порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить із ступеня та характеру перенесених позивачем моральних страждань, що були викликані порушенням його гарантованого Конституцією права на працю, характеру та способу заподіяння моральної шкоди (порушення прав позивача з боку відповідача), враховує також ту обставину, що задоволення позову в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є одночасно і частковою компенсацією заподіяної моральної шкоди.

Суд приймає до уваги те, що внаслідок незаконного звільнення позивач зазнала моральних страждань через втрату певних життєвих зв`язків із колегами та додаткових зусиль для організації свого життя, оскільки робота в лікарні була джерелом постійного доходу, який використовувався для оплати житла, комунальних послуг, придбання одягу, продуктів харчування.

Разом з тим суд вважає, що розмір моральної шкоди, заявленої позивачем, є завищеним і у ході судового розгляду не було надано підтверджуючих на вказану суму доказів, а тому приходить висновку про стягнення з відповідача 5000 гривень на відшкодування моральної шкоди.

А тому, беручи до уваги вимоги ст. 12 ЦПК України, згідно з якою цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом, суд приходить висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року).

На підставі ст. ст. 43, 55 Конституції України, ст. ст. 40, 51, 49-2, 235, 237-1 КЗпП України, керуючись ст. ст.2, 12, 13, 17, 76 - 78, 89, 259, 263, 264, 265 Цивільного процесуального кодексу України, -

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати Наказ №149-ос від 22 червня 2021 року, виданий Комунальним некомерційним підприємством «Маневицька багатопрофільна лікарня» Маневицької селищної ради () про звільнення ОСОБА_1 з 23 червня 2021 року на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників.

Поновити ОСОБА_1 на посаді сестри медичної неврологічного кабінету поліклінічного відділення Комунального некомерційного підприємства «Маневицька багатопрофільна лікарня» Маневицької селищної ради () з 23 червня 2021 року.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Маневицька багатопрофільна лікарня» Маневицької селищної ради () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) НОМЕР_2 гривні 13 копійок середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Маневицька багатопрофільна лікарня» Маневицької селищної ради () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) моральну шкоду в розмірі 5000 гривень.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць підлягає до негайного виконання.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Маневицька багатопрофільна лікарня» Маневицької селищної ради () в дохід держави 1816 гривень судового збору.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Комунальне некомерційне підприємство «Маневицька багатопрофільна лікарня» Маневицької селищної ради, Код ДДРПОУ 01983186, смт. Маневичі Волинської області, вул. Незалежності, 1.

Повний текст судового рішення складений 20 грудня 2021 року.

Рішення суду може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя

Маневицького районного суду І.С. Токарська