Провадження 2/193/380/21
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

13 грудня 2021 року Софіївський районний суд Дніпропетровської області

у складі: головуючого судді Томинця О.В.,

при секретарі судового засідання Хомич Н.О.

за участі: представника позивача ОСОБА_1 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Софіївка Дніпропетровської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до акціонерного товариства "Страхова компанія "Мега-Гарант" про відшкодування шкоди, завданої смертю фізичної особи,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий виклад обставин справи: 24 жовтня 2020 року близько 21 год 50 хв. по просп. Слобожанському в м. Дніпрі, відбулася дорожньо-транспортна пригода, в якій водій ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , керуючи автомобілем марки «DAEWOO Lanos», р.н. НОМЕР_1 , допустив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Внаслідок даної ДТП ОСОБА_4 отримав тілесні ушкодження, від яких настала смерть у кареті швидкої допомоги.

За фактом ДТП ГУНП в Дніпропетровській обл. внесло матеріали про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України до Єдиного реєстру судових розслідувань за №0000783.

Станом на сьогодні досудове розслідування у кримінальному провадженні 0000783, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, завершено, 30.12.2020 року складено обвинувальний акт стосовно водія ОСОБА_3 , який скеровано до суду.

В результаті вищевказаного ДТП та наслідків від нього, мати потерпілого, ОСОБА_2 , зазнала шкоди, у зв`язку з чим виникло право на її відшкодування за рахунок Відповідача.

З огляду на вищенаведене, представник позивача просив з акціонерного товариства "Страхова компанія "Мега-Гарант" на користь ОСОБА_2 суму страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю потерпілого у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) гривень, суму страхового відшкодування витрат у зв`язку з втратою годувальника у розмірі 180 000 (сто вісімдесят тисяч) гривень та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 9 000 (дев`ять тисяч) гривень.

30 липня 2021 року від сторони Відповідача на адресу суду надійшов відзив на вищевказаний позов. У даному відзиві сторона Відповідача повністю заперечує щодо позовних вимог сторони Позивача та просить відмовити у задоволенні позовних вимог. При цьому зазначає, що як вбачається з документів, що додані до позовної заяви, ОСОБА_2 , 1950 на дату ДТП є пенсіонером за віком. Відповідно, ОСОБА_2 не перебувала на утриманні померлого ОСОБА_4 , оскільки мала регулярний дохід у вигляді пенсії. Крім того, зазначив, що оскільки на момент подання позову, не було встановлено вини водія транспортного засобу автомобіля «DAEWOO Lanos», р.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_3 , який порушив Правила дорожнього руху, так як вирок по кримінальній справі не виносився, у зв`язку із чим відсутні підстави для виплати страхового відшкодування щодо дорожньо- транспортної події, яка сталася 24.10.2020 р. Таким чином, стягнення страхового відшкодування з АТ "СК "МЕГА-ГАРАНТ" нерозривно пов`язано із встановленням вини водія ОСОБА_3 у дорожньо-транспортній пригоди, внаслідок якої Позивачу завдано шкоду. Без встановлення винуватості застрахованої особи у дорожньо-транспортній пригоді обов`язок страховика не виникає.

03 вересня 2021 року від сторони Позивача надійшла відповідь на відзив. У вказаній відповіді зазначає, що викладені ніби то заперечення проти позовних вимог є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підтверджуються жодними належними доказами. Вказує, що відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу, відсутність рішення, яке б встановлювало вину водія, не звільняє від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. Крім того зазначив, позивач є непрацездатною особою, пенсіонером за віком, отже, мала право на одержання утримання від загиблого сина на момент його смерті та втратила таке право на утримання в майбутньому через його передчасну смерть. Таким чином, Позивач мав право на утримання від свого загиблого сина, що відповідно до ст. 1200 ЦК України та дає їй право на отримання відшкодування шкоди, заподіяною смертю потерпілого. Виходячи з цього позовні вимоги ОСОБА_2 є обґрунтованими та базуються на нормах чинного законодавства України та судовій практиці, а тому підлягають до задоволення.

Пояснення учасників справи:

Представник позивача -Стефківський В.І (адвокатське об`єднання «Автопоміч Україна), в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилався на обставини, що викладені в позовній заяві, а також у відповіді на відзив. Просив суд позов його довірителя ОСОБА_2 задоволити повністю, стягнувши з Відповідача в користь ОСОБА_2 суму страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю потерпілого у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) гривень, суму страхового відшкодування витрат у зв`язку з втратою годувальника у розмірі 180 000 (сто вісімдесят тисяч) гривень та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 9 000 (дев`ять тисяч) гривень.

Представник відповідача 13 грудня 2021 року в судове засідання не з`явися, в попередніх судових засіданнях просив відмовити у задоволенні позову, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки являються незаконними, безпідставними та необґрунтованими, посилаючись на обставини зазначені у своєму відзиві.

Процесуальні дії у справі:

09 липня 2021 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану цивільну справу передано для розгляду судді Томинцю О.В.

14 липня 2021 року ухвалою суду відкрито провадження по даній справі та визначено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін на 12 серпня 2021 року.

12 серпня 2021 року ухвалою суду відкладено розгляд справи у зв`язку з неявкою сторін на 23 вересня 2021 року.

23 вересня 2021 року ухвалою суду відкладено розгляд справи у зв`язку з неявкою сторін на 12 жовтня 2021 року.

23 вересня 2021 року задоволено клопотання представника відповідача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

12 жовтня 2021 року задоволено клопотання представника відповідача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, яке призначено на 15 листопада 2021 року.

01 листопада 2021 року задоволено клопотання представника позивача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, яке призначено на 15 листопада 2021 року.

15 листопада 2021 року задоволено клопотання представника відповідача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, яке призначено 13 грудня 2021 року.

Мотивувальна частина

Суд, дослідивши усі надані йому докази, оцінивши їх з точки зору належності, допустимості і достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні усіх обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору, керуючись законом, при цьому, створивши учасникам справи всі необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання обов`язків, виходив із такого.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

24 жовтня 2020 року близько 21 год. 50 хв. по просп.Слобожанському в м.Дніпрі, відбулася дорожньо-транспортна пригода, в якій водій ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , керуючи автомобілем марки «DAEWOO Lanos», р.н. НОМЕР_1 , допустив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .. Внаслідок даної ДТП ОСОБА_4 отримав тілесні ушкодження, від яких настала смерть у кареті швидкої допомоги.

За фактом ДТП ГУНП в Дніпропетровській області внесло матеріали про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000783.

На день звернення представника позивача до суду досудове розслідування у кримінальному провадженні завершено, 30.12.2020 року складено обвинувальний акт стосовно водія ОСОБА_3 , який скеровано до суду (а.с. 12-15).

27 вересня 2021 вироком Індустріального районного суду м.Дніпропетровська ОСОБА_3 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання в вигляді п`яти років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки. Вказаний вирок набрав законної сили 28 жовтня 2021 року (а.с. 97-100).

Згідно полісу № АР4078998 відповідальність водія транспортного засобу «DAEWOO Lanos», р.н. НОМЕР_1 , застрахована АТ «СК» МЕГА-ГАРАНТ», який діяв на момент настання ДТП, а саме діючий на 24.10.2020 (а.с. 24).

Позивач ОСОБА_2 була матір`ю загиблого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 17).

ОСОБА_2 є пенсіонером відповідно до посвідчення та отримує пенсію за віком (а. с. 20).

26 жовтня 2020 року представник позивача за довіреністю Адвокатського об`єднання «Автопоміч Україна» Мелех Дмитро Орестович повідомив відповідача про дорожньо-транспортну пригоду (а.с. 9), а також звернувся із заявами про виплату страхового відшкодування ОСОБА_2 пов`язане із стратою годувальника в розмірі 180 000,00 грн. та моральної шкоди-20 000 грн. (1/3 частки, що належить матері загиблого) (а.с. 10,11).

15 лютого 2021 року представник відповідача повідомив позивача про призупинення розгляду заяви на виплату відшкодування до набрання вироком у кримінальному провадженні законної сили (а.с. 22).

Згідно із ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Згідно з положеннями ч. ч. 2, 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Тобто, за змістом цієї норми, обов`язок по відшкодуванню шкоди покладається на власників (володільців) джерел підвищеної небезпеки, незалежно від вини водія, якщо він не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до ч. 2, 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. «Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавана за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини» (п.4 Постанови Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки).

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних врегульовано Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-ІУ від 01.07.2004р. (далі - Закон №1961-IV).

Станом на дату ДТП, цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу марки «DAEWOO Lanos», р.н. НОМЕР_1 була застрахована у Відповідача, відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АР4078998 (чинного на дату ДТП).

Відповідно до статті 22 Закону №1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до частини 1 статті 35 Закону №1961-IV, в редакції чинній на дату ДТП для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Відповідно до пункту 36.7 статті 36 Закону №1961-IV потерпіла особа має право оскаржити рішення страховика про здійснення або відмову у здійсненні страхового відшкодування у судовому порядку.

Закон №1961-IV передбачає спеціальні правила щодо наслідків невиконання страхувальником обов`язку перед страховиком, зокрема з надання своєчасного повідомлення про настання страхового випадку.

Керуючись вищевказаними положеннями Закону №1961-IV, 27.11.2020 року представник позивача повідомив відповідача про настання страхового випадку та звернувся, в порядку визначеному Законом №1961-IV, із заявою на виплату страхового відшкодуванн. Серед заявлених Позивачем до відшкодування вимог, містились: 20 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, встановленої п 27.3. ст.27 Закону №1961-IV; 180 000,00 грн. в рахунок відшкодування витрат у зв`язку втратою Позивачем годувальника (а.с. 10,11).

Згідно пункту 36.2. статті 36 Закону №1961 -IV: «Страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: 1) у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його; 2) у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування регламентної виплати)»

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, смерть потерпілого настала на місці дорожньо-транспортної пригоди та була прямим причинним наслідком цієї пригоди.

Згідно ч. 5 статті 1187 цього Кодексу особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до роз`яснень пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених у пункті 8 його постанові від 01 березня 2013 р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», судам роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у особи, що її завдала, за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

В судовому засіданні встановлено, що шкоду потерпілому було завдано саме джерелом підвищеної небезпеки, а не внаслідок непереборної сили чи умислу потерпілого.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела, а завдана ним шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, у тому числі якщо шкоду завданої здоров`ю особи (постанови Верховного Суду у справах: №751/8121/17 від 14 січня 2019 року; №500/2095/15-ц від 10 січня 2019 року; №757/59802/16-ц від 05 грудня 2018 року; №126/1439/17 від 01 лютого 2018 року).

Отже, з вищевикладеного випливає, що саме володільці джерела підвищеної небезпеки можуть бути відповідальними за шкоду завдану ними в розумінні ст. 1166, 1187 ЦКУ, а не пішоходи чи пасажири, які несуть відповідальність виключно у разі завдання ними умисної шкоди.

Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади АРК, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Положеннями ч. 2 ст. 1168 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Відповідно ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно ч. 1 ст. 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

У разі звернення із заявою безпосередньо до суду, страховик з цього моменту має діяти відповідно до ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» , та не позбавлений можливості за відсутності заперечень проти позову, його визнати та сплатити страхове відшкодування.

Така правова позиція відповідає позиції ВС, викладеній у постанові від 05 лютого 2020 року у справі № 748/1893/18, постанові ВП ВС від 11 грудня 2019 року справі № 465/4287/15.

Відповідно до ч. 27.3 ст. 27 Закону №1961-IV страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

За таких обставин, відсутність вироку суду на дату звернення подачі позовної заяви до суду відносно ОСОБА_3 не звільняє його від цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду, відтак, відповідач незаконно зупинив виплату страхового відшкодування.

Про це свідчить також і позиція МТСБ України, викладена у п. 1 протоколу Президії МТСБ України № 153 від 27 квітня 2006 року, згідно якого постанова суду про накладення адміністративного стягнення не може розглядатися страховиком як єдиний і обов`язковий доказ існування підстав для притягнення особи, відповідальність якої застрахована, до цивільно-правової відповідальності. Цей документ суду має оцінюватися страховиком на рівні з іншими документальними доказами. Відсутність такого документа не може свідчити і про відсутність страхового випадку. На підставі зазначеного страховик має право прийняти рішення щодо виплати страхового відшкодування без наявності рішення суду про притягнення до адміністративної відповідальності особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована.

За вказаних обставин, клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмета спору є необґрунтоване, оскільки він повинен виплатити страхове відшкодування незалежно від наявності чи відсутності вини водія транспортного засобу.

Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 11.12.2019 у справі № 465/4287/15 у Законі № 1961-IV прямо не передбачено, що встановлено досудовий порядок урегулювання спору. Не зазначено про обов`язок особи, яка заявляє вимогу про виплату страхового відшкодування, спочатку звернутися до страховика, та не пов`язано дотримання такого порядку з правом чи можливістю цісї особи звернутися до суду з вимогою про стягнення страхового відшкодування. Тому у контексті вказаних обставин справи молена зробити висновок, що у Законі № 1961- IVне передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування, особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у статті 35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду. У будь-якому разі строк звернення обмежується щодо стягнення майнової шкоди річним строком. Інших обмежень щодо порядку звернення із заявою про виплату страхового відшкодування норми Закону № 1961-IV не містять. У разі звернення із зайвою безпосередньо до суду, страховик з цього моменту має діяти відповідно до статті 36 Закону Мі 196/-IV, та не позбавлений можливості, у разі відсутності заперечень проти позову, його визнати та сплатити страхове відшкодування.

У відповідності до інформації позивача про коло осіб першого ступеня споріднення відносно загиблого ОСОБА_4 , до цього кола входили: мати ОСОБА_2 , а саме позивач по справі, дружина загиблого - ОСОБА_5 та дочка загиблого ОСОБА_6 (а.с. 19).

Батько ОСОБА_4 - ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 18).

Виплата за моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, становить 60000 грн. (12 місяців х 5 000 грн.), оскільки ДТП сталась 24 жовтня 2020 року згідно ст. 8 ЗУ «Про державний бюджет України на 2020 рік» - мінімальний місячний розмір заробітної плати становить 5 000 грн.

Оскільки, особами, які мають право на отримання страхового відшкодування моральної шкоди у зв`язку із смертю ОСОБА_4 є мати - ОСОБА_2 , то позивачу, як матері загиблого належить 1/3 частки від загального розміру страхового відшкодування, що становить 20 000 гривень.

Щодо заявлених вимог представника позивача страхового відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 22 Закону №1961 -IV, в редакції чинній на дату ДТП у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно п.23.1 ст.23 Закону України №1961-IV, шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, серед іншого, є шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Відповідно до пункту 27.1 статті 27 Закону України №1961-IV, страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.

Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку (п.27.2 ст.27 Закону №1961-IV).

Тобто зазначеною нормою Закону №1961-IV, встановлений мінімально гарантований розмір страхового відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника.

Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013 року страхове відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого в дорожньо-транспортній пригоді, а також особам, яким завдано шкоди смертю годувальника, та витрати на поховання, якщо смерть потерпілого настала в результаті страхового випадку, здійснюються в порядку, передбаченому параграфом 2 глави 82 ЦК та розділом III Закону № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно пункту 27.2. статті 27 Закону України №1961-IV страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Позивач є пенсіонером за віком та непрацездатною особою, а отже, мала право на одержання утримання від загиблого сина та таке право втратила через його загибель. Виходячи з цього Позивач має право на отримання страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України.

Отже, мінімально гарантований розмір страхового відшкодування пов`язаного із втратою Позивачем годувальника становить 180 000,00 грн. (мінімальна заробітна плата згідно ст. 8 ЗУ «Про державний бюджет України на 2020 рік» -5 000 грн. х 36)

У відзиві на позовну заяву відповідач обгрунтовує свою позицію тим, що позивач не довів факт перебування на утриманні належними та допустимими доказами, як-то довідка про розмір пенсії, довідка про доходи тощо.

Суд не погоджується з такими доводами представника відповідача і вказує, що позивач є непрацездатною особою, пенсіонером за віком, отже, мала право на одержання утримання від загиблого сина на момент його смерті та втратила таке право на утримання в майбутньому через його передчасну смерть.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Верховний суд у постанові від 07.10.2020 року по справі № 742/637/19-ц зазначив, що відповідно статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги».

Аналіз наведеного положення закону дає підстави для висновку, що умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є одночасна наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі.

Зазначена стаття Сімейного кодексу України не містить визначення, за яких обставин особа може вважатися такою, що потребує матеріальної допомоги.

Тому, твердження представника відповідача про не доведеність позивачем потреби у наданні і надання матеріальної допомоги, передбаченої статтею 202 СК України є безпідставним.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц (провадження № 61-2386сво19) під час встановлення того, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.

Таким чином, саме по собі отримання пенсії, яка перевищує прожитковий мінімум, не свідчить про відсутність потреби в матеріальній допомозі.

При цьому за змістом положень статті 1200 ЦК України право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які не тільки були на утриманні померлого, а й особи, які мали на день смерті право на одержання від нього утримання.

Висновок застосування норм права в подібних правовідносинах, викладений в Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 742/554/19-ц (провадження № 61-20355св19).

Крім того, суд звертає увагу на той факт, що позивач назавжди втратив право на утримання у майбутньому від сина через передчасну смерть останнього.

Таким чином, позивач мав право на утримання від свого загиблого сина, що відповідно до ст. 1200 ЦК України дає йому право на отримання відшкодування шкоди, заподіяною смертю потерпілого.

Виходячи з цього позовні вимоги ОСОБА_2 є обґрунтованими, грунтуються на нормах чинного законодавства України та судовій практиці, а тому підлягають задоволенню.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

В рішенні ЄСПЛ «Суомінен проти Фінляндії» (№ 37801/97, 01.07.2003р. §36) зазначено, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доводів сторін на підтвердження їхніх позицій, - суд зобов`язаний виправдовувати свої дії і наводити обґрунтування своїх рішень.

Також в рішенні «Гірвісаарі проти Фінляндії" (№ 49684/99, 27.09.2001р. §30) ЄСПЛ вказує: «ще одне призначення належно обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам спору, що вони були почуті; також, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд судом вищестоящої інстанції; лише за умови винесення обґрунтованого рішення забезпечується публічний контроль за здійсненням правосуддя».

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову сторони Позивача, з наведених вище мотивів та підстав.

V. Розподіл судових витрат між сторонами.

Сторона Позивача просить стягнути з відповідача понесені судові витрати на користь ОСОБА_2 ..

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Частинами 1, 2 ст.137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

17.11.2020 року Позивач та Адвокатське об`єднання "АВТОПОМІЧ УКРАЇНА" уклали Договір № 215 про надання професійної правничої допомоги (далі - Договір № 215 від 17.11.2020), предметом якого сторони визначили, що Адвокатське об`єднання бере на себе зобов`язання за відповідну плату надавати Клієнту (в даному випадку позивачу) правничу допомогу, в обсязі та на умовах, передбачених Договором, по стягненню грошової компенсації за шкоду спричинену Клієнту внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 24.10.2020 року в результаті якої загинув ПОТЕРПІЛИЙ (а.с. 28-30).

Адвокатське об`єднання "АВТОПОМІЧ УКРАЇНА" є однією із організаційно-правових форм здійснення адвокатської діяльності, основним видом діяльності якого є здійснення діяльності у сфері права (КВЕД №69.10), що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.25). Професійну правничу допомогу, обумовлену вищевказаним Договором, надавав Адвокат Стефківський Володимир Іванович, який працює на посаді Адвоката Адвокатського об`єднання (а.с.26).

Статтею 133 ЦПК України передбачено, що витрати на професійну правничу допомогу належать до судових витрат пов`язаних з розглядом справи.

Згідно із частиною 1 ст. 137 ЦПК України: "Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави".

Пунктом 1 частини 2 статгі 137 ЦПК України встановлено, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Частиною 4 вищевказаної статті Кодексу передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірпим із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно детального розрахунку робіт (наданих послуг) виконання для надання правничої (правової) допомоги від 15 червня 2021 року, Адвокатським об`єднанням "АВТОПОМІЧ Україна» надана правнича допомога ОСОБА_2 на загальну суму 9000,00 грн.. Загальна кількість витраченого часу на надання правничої допомоги заявнику становить 6 годин 00 хвилин, а саме: правовий аналіз наявних доказів (документів) по справі 1 година; опрацювання законодавчої бази, що регулюють відносини між позивачем та відповідачем, формування правової позиції по веденню справи та вибір стратегії та аналіз судової практики 1 година; написання, підготовка, копіювання та надсилання позовної заяви з додатками в суд (в т.ч. сторонам) 1 година). Вартість наданих послуг, при вартості однієї години становить в розмірі 1500,00 грн. (а.с. 31).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Оцінюючи розумність вартості наданих послуг з професійної правової допомоги, суд виходить з того, що дана цивільна справа є справою середньої складності.

З огляду на вищевикладене, суд вважає об`єктивним розрахунок позивача в частині витрачених годин адвоката на надання правничої допомоги.

Зважаючи на повне задоволення позовних вимог представника позивача та наявність, на підставі поданих представником позивача доказів, суд приходить висновку про необхідність стягнення з відповілач на користь позивача понесених витрат по оплаті правничої допомоги в розмірі 9 000 грн. 00 коп..

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно зі ст.141 ЦПК України, суд враховує звільнення позивача від сплати судового збору на підставі п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Відповідно до ст.4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Судом встановлено, що ціна позову складає 200 000,00 грн., таким чином, сплаті підлягає 1% відсоток ціни позову, що становить 2000,00 грн.

Беручи до уваги, що позовні вимоги задоволені повністю, а сторона позивача звільнена від сплати судового збору, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2000,000 грн.

Керуючись ст. 141, 259, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до акціонерного товариства "Страхова компанія "Мега-Гарант" про відшкодування шкоди, завданої смертю фізичної особи, - задовольнити повністю.

Стягнути з акціонерного товариства "Страхова компанія "Мега-Гарант" на користь ОСОБА_2 суму страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю потерпілого у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) гривень, суму страхового відшкодування витрат у зв`язку з втратою годувальника у розмірі 180 000 (сто вісімдесят тисяч) гривень та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 9 000 (дев`ять тисяч) гривень.

Стягнути з акціонерного товариства "Страхова компанія "Мега-Гарант" на користь держави судовий збір в сумі 2000,00 грн. (дві тисячі гривень 00 копійок).

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а в разі оскарження після розгляду справи апеляційним судом, якщо воно не буде скасоване.

У разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення, апеляційна скарга подається у той же строк з дня виготовлення повного тексту рішення.

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ідент. номер: НОМЕР_2 , місце прож.: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: акціонерного товариства "Страхова компанія "Мега-Гарант", , місце розташ.: вул. Донця-Захаржевського, 6/8 м. Харків, 61057).

Повний текст рішення складено 23 грудня 2021 року.

Суддя О.В. Томинець