ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«25» лютого 2021 року

м. Харків

справа № 641/4062/18

провадження № 22ц/818/1007/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 13 жовтня 2020 року в складі судді Колодяжної І.М.

в с т а н о в и в:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей.

Позовна заява мотивована тим, що вони з ОСОБА_2 з 10 жовтня 2009 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 13 березня 2017 року. Від шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які після розірвання шлюбу проживають з нею.

Вказала, що після припинення шлюбних відносин вони з відповідачем досягли усної домовленості про сплату ним аліментів на утримання дітей у розмірі не менше ніж 4500,00 грн щомісячно на кожну дитину, а також оплату ним додаткових витрат на їх навчання.

Зазначила, що гроші на утримання дітей відповідач надавав не регулярно. Останнім часом утримувати дітей припинив, оскільки виїхав до Швеції на роботу та приїжджає до України лише раз на рік.

Вказала, що неодноразово зверталась до відповідача з проханням змінити ставлення до дітей та надавати їм матеріальну допомогу, однак її прохання залишились поза його увагою. Відповідач ухиляється від обов`язку з утримання дітей.

Просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі у розмірі по 4500,00 грн на кожного, але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи із дня пред`явлення позову і до досягнення дітьми повноліття; вирішити питання щодо судових витрат.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 13 жовтня 2020 року, повний текст якого складений 19 жовтня 2020 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1500,00 грн на кожного щомісяця, починаючи з 20 червня 2018 року і до повноліття дітей або зміни матеріального становища сторін; в іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено; стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір на користь держави у розмірі 840,80 грн; рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць звернуто до негайного виконання.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду змінити та стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 4500,00 грн на кожного щомісяця і до повноліття дітей або зміни матеріального становища сторін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що відповідачем не надано доказів розміру його заробітної плати, витрат на оренду житла для підтвердження неможливості сплачувати аліменти у розмірі 4500,00 грн, враховуючи рівень середньої заробітної плати у Швеції, де він перебуває. Вказала, що вона самостійно несе витрати на оплату комунальних послуг, продукти харчування, одяг, іграшки, навчання, дозвілля та лікування дітей, та сума коштів у розмірі 1500,00 грн на одну дитину не є достатньою на даний час для утримання дітей. Судом першої інстанції взято до уваги лише припущення про неможливість відповідача сплачувати аліменти у розмірі 4500,00 грн, про який вона просила, а також про його витрати на оренду житла, та не враховано головну мету стягнення аліментів гармонійний розвиток дітей.

29 грудня 2020 року від представника відповідача засобами електронної пошти до суду апеляційної інстанції надійшли письмові пояснення щодо апеляційної скарги, в яких він просив відмовити у її задоволенні та залишити оскаржуване рішення суду без змін. Вказав, що жодної домовленості про сплату аліментів у розмірі 9000,00 грн між сторонами не існувало через неможливість для нього сплачувати аліменти у такому розмірі. Зазначив, що тягар з утримання дітей покладається на обох батьків, а не лише на батька. Позивачка не надала доказів здійснення щомісячних витрат на суму 4500,00 грн на кожну дитину. Вказав, що ОСОБА_1 не надано доказів проживання сина ОСОБА_3 разом з нею, однак, незважаючи на це, розуміючи обов`язок батька брати участь в утриманні дітей, він погоджується сплачувати аліменти у розмірі не більше 1500,00 грн на кожну дитину. Заявлений позивачкою розмір аліментів є для нього надмірним і спрямований не на захист інтересів дітей, а на задоволення її амбіцій. Він спілкується з дітьми, приділяє їм увагу, купує та висилає їм зі Швеції різні речі. Він працює у сфері авіаперевезень, наразі через пандемію його дохід є мінливим та невеликим.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду в оскаржуваній частині залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що, виходячи з встановлених обставин справи, розумною та достатньою сумою аліментів, яку належить стягувати з відповідача на утримання дітей, є сума у розмірі 1500,00 грн на кожну дитину.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 з 10 жовтня 2009 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 13 березня 2017 року (а. с. 14, 18-20).

Від шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 15, 16).

З довідки голови ЖК «Костичева-4» від 11 червня 2018 року №40 вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 разом з ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , 2013 року народження (а. с. 17).

Як встановлено судом та не заперечується сторонами ОСОБА_2 наразі перебуває у Швеції. ОСОБА_2 у вересні - жовтні 2019 року, березні травні 2020 року періодично переказував за допомогою системи Western Union грошові кошти на ім`я ОСОБА_1 у розмірі, еквівалентному 100,00 доларів США.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За змістом статті 18 Конвенції про права дитини - батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Обов`язок виховувати та розвивати дитину найважливіший обов`язок матері і батька.

Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Згідно із частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Вказаною нормою не передбачено звільнення від такого обов`язку в разі неможливості його виконання.

Частиною 3 статті 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Із роз`яснень, які містяться в пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вбачається, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі, рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі, на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Відповідно до положень статті 7 Закону України «Про державний бюджет на 2020 рік» у 2020 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень; тобто розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим з 1 січня 2020 року 1109,00 грн, з 1 липня 1159,00 грн, з 1 грудня 1197,50 грн.

Згідно частин 1 та 2 статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

Частинами 1-4 статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Сторони у процесі користуються своїми правами на власний розсуд, обирають спосіб захисту порушених прав, надають суду докази на підтвердження своєї правової позиції та спростування заперечень іншої сторони, при цьому тягар доказування повністю покладається на сторони.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на підставі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь другої сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін.

Виходячи з аналізу встановлених судом обставин справи та норм права, які регулюють спірні правовідносини, судова колегія вважає, що стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у розмірі по 1500,00 грн на місяць на кожну дитину є обгрунтованим.

Зобов`язуючи матеріально забезпечувати неповнолітніх дітей, закон враховує і інтереси батьків, зокрема, їх матеріальний стан.

З урахуванням наведеної вище сутності принципу змагальності, норм Сімейного кодексу України, саме ОСОБА_1 як позивачка та особа, яка стверджує про спроможність відповідача сплачувати аліменти в розмірі 4500,00 грн на кожну дитину щомісячно, повинна довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог - наявність роботи, відповідного прибутку, наявності у власності рухомого чи нерухомого майна тощо.

Однак, відомостей щодо розміру заробітної плати та інших доходів відповідача, які б дозволяли суду достовірно встановити, що такий дохід надає йому можливість сплачувати аліменти у розмірі по 4500,00 грн на дитину, матеріали справи не містять, та до суду апеляційної інстанції їх також не надано.

З клопотаннями про витребування доказів ОСОБА_1 ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанції не зверталась.

За загальним правилом обов`язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Проте, позивачка всупереч вимогам частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України свій процесуальний обов`язок з надання доказів на підтвердження власних вимог не виконала, доказів в обґрунтування наявності у відповідача можливості сплачувати аліменти саме у заявленому нею розмірі не надала.

Доказів щодо наявності у відповідача витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких не доведено джерело походження коштів для їх оплати, позивачкою також не надано.

Таким чином, враховуючи часткове визнання відповідачем позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 зобов`язаний та спроможний сплачувати аліменти в розмірі 1500,00 грн на кожну дитину, вважаючи цей розмір достатнім та таким, що відповідає потребам дітей.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що відповідачем не надано доказів розміру його заробітної плати, витрат на оренду житла для підтвердження неможливості сплачувати аліменти у розмірі 4500,00 грн, враховуючи рівень середньої заробітної плати у Швеції, де він перебуває; що судом першої інстанції взято до уваги лише припущення про неможливість відповідача сплачувати аліменти у розмірі 4500,00 грн, а також про його витрати на оренду житла, судова колегія відхиляє, оскільки позивачка безпідставно перекладає тягар доказування у справі на відповідача, не надаючи доказів на підтвердження своїх позовних вимог. Посилання позивачки на середню заробітну плату у Швеції є безпідставними, оскільки докази того, що відповідач отримує заробітну плату на такому рівні, відсутні. Суд першої інстанції у мотивувальній частині оскаржуваного рішення не брав до уваги необхідність для відповідача нести витрати на оренду житла, про це лише вказано в описовій частині рішення.

Виходячи з викладеного, твердження ОСОБА_1 щодо того, що сума коштів у розмірі 1500,00 грн на одну дитину не є достатньою на даний час для утримання дітей, висновків суду першої інстанції щодо визначення розміру аліментів не спростовують.

Крім того, судова колегія звертає увагу на те, що подальша зміна майнового чи сімейного стану платника аліментів може бути підставою для звернення до суду з вимогою про збільшення розміру аліментів (частина 1 статті 192 СК України).

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині - без змін.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, та вона звільнена від сплати судового збору, підстав для перерозподілу судового збору не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 13 жовтня 2020 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 25 лютого 2021 року.