КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №757/9865/20-ц Головуючий у 1 інстанції: Остапчук Т.В.

Провадження №22-ц/824/442/2021 Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.

15 лютого 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд. Колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого судді: Гаращенка Д.Р.

суддів: Невідомої Т.О., Пікуль А.А.,

за участю секретаря Телятник І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами адвоката Глушпенка Віталія Олександровича представника ОСОБА_1 та Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати.

Просила суд стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця»: заборгованість із заробітної плати за період липень-серпень 2016 року, з березня 2017 року по 16.05.2017 року в розмірі 42 441 грн 68 коп.; середній заробіток за час затримки розрахунку при переведенні, починаючи з 02.08.2016 року по час винесення судом рішення (станом на 28.02.2020 року -546 080 грн 40 коп.); середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 17.05.2017 року по час винесення судом рішення (станом на 28.02.2020 року - 642 588 грн 96 коп.); компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 12 948 грн 39 коп.

Позов обґрунтовувала тим, що з червня 1991 року по серпень 2016 року вона працювала на Державному підприємстві «Донецька залізниця», яке у подальшому було реорганізоване шляхом злиття у ПАТ «Українська залізниця».

На виконання рішення засідання Правління ПАТ «Укрзалізниця» від 31.05.2016 року та 03.06.2016 року відбулось переведення працівників з ДП «Донецька залізниця» до Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця».

Наказом від 01.08.2016 року №13/ДН-лс з нею продовжено трудові взаємовідносини в фінансовому секторі відділу електропостачання Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

Наказом №384-Н Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» від 15.03.2017 року встановлено початок простою по причинам, незалежних від робітників з 16.03.2017 року.

У наказі зазначалося, що оплату за час простою проводити з розрахунку двох третин ставки встановленої працівникові розряду (окладу) за час простою згідно графіку роботи.

16.05.2017 року наказом Регіональної філії «Донецька залізниця» № 346/ДН-ос її було звільнено з посади за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

На день звільнення відповідачем була нарахована, але не виплачена позивачу заробітна плата за період липень-серпень 2016 року, з березня 2017 року по 16.05.2017 року в сумі 42 441 грн 68 коп.

Оформивши звільнення та видавши позивачу трудову книжку, відповідач свій обов`язок із проведення з працівником розрахунку не здійснив, а тому є підстави для застосування до ПАТ «Укрзалізниця» відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст. 117 КЗпП України.

Окрім того, враховуючи норми ст. 104 ЦК України та ст. 59 ГК України, при переведенні ОСОБА_1 на роботу з однієї юридичної особи до іншої особи у зв`язку із процесом реорганізації, з нею мав бути проведений розрахунок по виплаті заборгованості по заробітній платі.

Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при переведенні за період з 02.08.2016 року по 28.02.2020 року (на день складання позовної заяви) становить 546 080 грн 40 коп., а розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.05.2017 року по 28.02.2020 року (на день складання позовної заяви) - 642 588 грн 96 коп.

Також у силу ст. 34 Закону України «Про оплату праці» вона має право на компенсацію втрат доходів за порушення строків їх виплати, яка за період з серпня 2016 року по січень 2020 року становить 12 948 грн 39 коп.

Після звільнення вона неодноразово зверталася до відповідача із усними заявами щодо виплати боргу по зазначених вище сумах, але отримувала відмову.

Крім того, до цього часу заробітна плата перераховувалась на рахунок, відкритий у банку, на території яка контролюється українською владою і який діє до цього часу, а тому відсутні будь-які перешкоди для виплати заробітної плати.

Як на підставу для невиплати заробітної плати відповідач посилається на Висновок Торгово-Промислової Палати України від 16.01.2018 року №126/2/21-10.2.

Однак такий висновок не може бути належним та допустимим доказом, оскільки згідно відповіді Торгово-Промислової Палати України від 25.01.2019 року №182/2/21-7.3 щодо Висновку Торгово-Промислової Палати України від 16.01.2018 року №126/2/21-10.2 сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та висновок щодо унеможливлення виконання зобов`язань (обов`язку) є різними за юридичним змістом документами, зокрема: сертифікатом засвідчуються форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а у висновку досліджуються фактичні обставини, що сталися в господарській діяльності суб`єкта господарювання, а також вплив на них дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) та формуються щодо таких обставин умовиводи.

Позиція ОСОБА_1 щодо Висновку Торгово-Промислової Палати України від 16.01.2018 року №126/2/21-10.2 підтверджується ухвалою Верховного Суду від 29.07.2019 року по справі №185/5811/18.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 01 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати в загальному розмірі 23 256 гривень 39 копійки.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 17 травня 2017 року по 28 лютого 2020 року без утримання податків, зборів та інших обов`язкових платежів в розмірі 207 444 гривень 12 копійки.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 5320 гривень 49 копійок.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 гривень 00 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в дохід держави судовий збір у розмірі 2360 гривень 21 копійок.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, адвокат Глушпенко В.О. представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив: рішення суду першої інстанції змінити в частині стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням термінів її виплати та стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 17.05.2017 року по час винесення судом рішення(станом на 28.02.2020 року - 642588,96 грн, компенсацію втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням термінів її виплати в розмірі 12 948,39 грн, заборгованість з заробітної плати в розмірі 30607,57 грн; скасувати рішення суду в частині відмови в стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при переведенні та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при переведені, починаючи з 02.08.2016 року по час винесення судом рішення (станом на 28.02.2020 року - 546 080,40 грн; скасувати рішення суду в частині відмови в стягненні з відповідача гонорару (винагороди) за позитивний результат по справі в розмірі 10% від суми стягнутої середньої заробітної плати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 гонорар (винагороду) за позитивний результат по справі в розмірі 20 744,41 грн; в іншій частині рішення суду залишити без змін.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначив, що відповідачем було подано відзив після спливу строку на його подання без клопотання про поновлення процесуального строку на подання відзиву, а також відзив разом з доказами не було направлено учасникам справи, що позбавило можливості позивача надати обґрунтовану відповідь на відзив.

У зв`язку з цим позивач була позбавлена можливості надати свої заперечення щодо начебто відсутності заборгованості із заробітної плати за 2016 рік та надати докази суду, а тому в силу ст. 367 ЦПК України вважає за необхідне долучити до матеріалів справи довідку ІІФУ за формою ОК-7, довідку ДП «Донецька залізниця» про заборгованість станом на 01.09.2016 року, що повністю спростовує твердження відповідача про відсутність заборгованості із заробітної плати за 2016 рік.

Позивач не мала можливості отримати даний доказ раніше у зв`язку з введеним карантином, припиненням переміщення фізичних осіб через КПВВ у Донецькій області, обмеженням роботи ПФУ в Донецькій області.

До того ж вона мешкає в зоні проведення операції об`єднаних сил.

Звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що надані відповідачем платіжні відомості є виключно внутрішніми документами відповідача, не є доказом виплати позивачу заробітної плати, не містять критеріїв правильності розрахунку заробітної плати, не містять підпису позивача або доказу ознайомлення з даними документами, не встановлюють, за який період заборгованість відображена в відомостях.

Вказує, що допустимим доказом зарахування коштів на рахунки працівників є виписка банку із даними про перерахування коштів, але відповідачем не було надано такої виписки банку.

Зазначає, що постановою Верховного Суд від 15 липня 2020 року в справі №263/14209/17 підтверджується правомірність стягнення середнього заробітку з відповідача за невиплату заробітної плати за 2016 рік в зв`язку з переведенням.

Посилається на те, що судом першої інстанції було правомірно задоволено позовну вимогу щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 17 травня 2017 року, навіть при наявності, на думку відповідача, форс-мажорних обставин, оскільки в 2016 році вони ще не існували, а отже, в цій частині рішення суду першої інстанції є законним з врахуванням розрахунку середнього заробітку, здійсненого позивачем.

Таким чином, вимога щодо стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при переведені за 2016 рік є обґрунтованою та підлягає задоволенню в повному обсязі.

А тому, заборгованість із заробітної плати за 2016 рік підлягає стягненню з відповідача з врахуванням утримань із заробітної плати до стягнення підлягає заборгованість у розмірі 30 607,57 грн.

При визначенні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд першої інстанції виходив із заробітної плати позивача за березень, квітень 2017 року не звернувши увагу на те, що в квітні був простій не з вини працівника, запроваджений з 16 березня 2017 року, та в період з квітня 2017 року нарахування заробітної плати не здійснювалося, а отже, нарахування за квітень не можуть братися для розрахунку.

На думку позивача періодом для обчислення середньої заробітної плати слід вважати березень - квітень 2017 року, а суд першої інстанції не врахував, що позивачем в березні 2017 року (згідно розрахунку з/п) відпрацьовано 63 години та нарахована сума 7344,38 грн.

Таким чином, час затримки розрахунку з дня звільнення з 17 травня 2017 року по 28 лютого 2020 року (день складання позовної заяви) складає 689 днів, відтак розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку складатиме 642 588,96 грн.

Також вказує, судом першої інстанції в рішенні не зазначено чому відхилено розрахунок позивача компенсації втрати частини грошових доходів, не зазначено яким чином розраховувалась компенсація судом, не зрозуміло на який середній індекс інфляції множилась сума заборгованості та чи враховувалась дефляція для розрахунку індексу інфляції. Крім того, заборгованість по виплаті заробітної плати зростала кожен місяць, а отже, й індекс інфляції повинен нараховуватися на суму заборгованості щомісяця.

Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням термінів її виплати в розмірі 12 948,39 грн.

Звертає увагу суду й на те, що враховуючи практику Великої Палати Верховного Суду, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню гонорар (винагорода) за позитивний результат по справі в розмірі 10% від суми стягнутої середньої заробітної плати за ст. 117 КЗпП України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становить 20 744, 41 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, АТ «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що відповідно до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України», введеного в дію Указом Президента України від 15 березня 2017 року №62/2017, з 16 березня 2017 року нарахування заробітної плати працівникам структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» було припинено.

З 16 березня 2017 року до Дирекції не надходили первинні документи для нарахування заробітної плати від підприємства, на якому працювала даний працівник.

Тобто, на підконтрольній Україні території інформація відсутня, а не втрачена.

Нарахування заробітної плати та інших виплат є неможливим, оскільки таке нарахування проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатним розписом, розцінками та нормами праці, табелем обліку використання робочого часу, розпорядженнями про надбавки та премії за умови, що господарська діяльність здійснювалась. Достовірно встановлено, що через захоплення підприємства невідомими особами відповідач втратив контроль над виробничими потужностями підприємства, нерухомим майном та документацією.

Суд першої інстанції не врахував цей факт при стягненні заборгованості за період з березня по травень 2017 року, а тому рішення суду в цій частині є необґрунтованим.

Звертає увагу суду апеляційної інстанції, що ні позивачем, ні судом першої інстанції не врахований той факт, що норми Податкового кодексу України передбачають утримання податків та зборів з отриманих доходів.

Вказує, що унеможливлення виконання відповідачем обов`язків, передбачених ст. ст.47, 83, 115 і 116 КЗпП України, перед працівниками, що вивільнені за скороченням штату згідно з п.1 ст.40 КЗпП України, а саме: в день звільнення кожному працівникові видати належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок, спричинено впливом дії форс-мажорних обставин, а саме: актами тероризму на території міста Донецьк та Донецької області, що є обставинами, які не залежать від волі сторін за трудовим договором, а також мають надзвичайний і невідворотній характер та є підставою для звільнення відповідача від відповідальності.

Висновок Торгово-Промислової Палати України від 16 січня 2018 року №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року є належним та допустимим доказом та підтверджує відсутність вини відповідача у непроведенні своєчасного розрахунку з позивачем при її звільненні, тому відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Щодо вирішення вимоги про стягнення витрат на правову допомогу звертає увагу суду апеляційної інстанції на постанову Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі №755/9215/15-ц та постанову Верховного Суду від 12 червня 2018 року в справі №462/9002/14-ц.

У судовому засіданні адвокат Глушпенко В.О. підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити. Проти апеляційної скарги АТ "Укрзалізниця" заперечував просив відхилити.

Представник АТ "Укрзалізниця" в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, причини своєї неявки суду не повідомив.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про день, час та місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення адвоката Глушпенка В.О., перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга адвоката Глушпенка Віталія Олександровича представника ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, а апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» слід задовольнити з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем надано докази заборгованості відповідача по заробітній платі за березень, квітень, травень 2017 року в розмірі 23 256 грн 39 коп., а тому наявні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17 траві 17 травня 2017 року по 28 лютого 2020 року в розмірі 207 444 грн 12 коп. та компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати в розмірі 5 320 грн 49 коп. При цьому, суд першої інстанції критично оцінив посилання відповідача на існування форс-мажорних обставин, які унеможливили здійснити розрахунок з позивачем та не взяв до уваги Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року №126/2/21-10.2, оскільки такий не є сертифікатом у розумінні статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні».

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Судом апеляційної інстанції встановлені та підтверджуються матеріалами справи наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи та копії трудової книжки наказом №56 від 21 червня 1991 року ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду оператора станції Ясинуватского відділень Донецької залізничної дороги. (а.с. 17-22 т. 1)

Відповідно до наказу №161/Н-лс від 01 серпня 20106 року ОСОБА_1 звільнено у зв`язку з переведенням до структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця». (а.с. 21 т. 1)

02 серпня 2016 року ОСОБА_1 прийнята до структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» на посаду начальника фінансового сектору відділу електропостачання за переведенням з управління ДП «Донецька залізниця», що підтверджується наказом №13/ДН-лс від 01 серпня 2016 року. (а.с. 22 т. 1)

Наказом регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 15 березня 2017 року №384-П встановлено початок простою з 16 березня 2017 року для всіх працівників, підпорядкованих їм структурних (виробничих) підрозділів. Оплату за час простою не з вини працівників провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи. (а.с. 32 т. 1)

16 травня 2017 року ОСОБА_1 відповідно до наказу структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 16 травня 2017 року №346/ДН-ос звільнено на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України, за угодою сторін. (а.с. 22, 27 т. 1)

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказувала на те, що в день звільнення їй не була виплачена заборгованість із заробітної плати за липень-серпень 2016 року, з березня 2017 року по 16 травня 2017 року. Крім того, у зв`язку з затримкою виплати заробітної плати роботодавець зобов`язаний сплатити їй середній заробіток за весь час затримки розрахунку при переведенні та при звільненні, а також компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.

Частиною четвертою статті 43 Конституції України передбачено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Частиною першою статті 3, статтею 4 КЗпП України встановлено, що трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Частиною першою статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 зазначено, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Отже, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Аналогічна норма міститься статті 30 Закону України «Про оплату праці», яка доповнена зобов`язанням власника або уповноваженого ним органу забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Отже, виходячи з положень КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності. Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахунково-платіжна відомість.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують).

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Згідно положень статей 115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не позбавляє позивача від обов`язку доведення наявності права на отримання певних сум.

Відповідно до статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування та докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частинами першою, другою, четвертою, шостою статті 95 ЦПК України встановлено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 1 ч. 3 розділу ІІ Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України №1000/5 від 18 червня 2015 року, на документах, що засвідчують права громадян і юридичних осіб, на яких фіксується факт витрати коштів і проведення операцій з матеріальними цінностями, підпис посадової (відповідальної) особи скріплюється печаткою установи (за наявності).

Позивач на підтвердження своїх вимог посилалась на розрахунки заробітної плати за липень 2016 року, серпень 2016 року, березень 2017 року, квітень 2017 року, травень 2017 року, розрахунок оплати відпустки, табелі обліку використання робочого часу за березень 2017 року, квітень 2017 року, травень 2017 року, розрахунок заборгованості з урахуванням індексу інфляції. (а.с. 23-26, 28-31, 33-34 т. 1)

Разом з тим, надані позивачем на підтвердження своїх вимог розрахунки заробітної плати, розрахунок оплати відпустки, розрахунок заборгованості з урахуванням індексу інфляції, табелі обліку використання робочого часу не є належними доказами наявності заборгованості із виплати заробітної плати у відповідача перед позивачем, оскільки вони не містять штампу підприємства, дату, вихідний номер довідки, підпис керівника та/або головного бухгалтера. Із наведених документів не вбачається джерело їх походження та виконання.

При цьому, колегією суддів установлено, що з 20 березня 2017 року у працівників підприємства відповідача немає доступу до адміністративної будівлі, виробничих об`єктів, документації підприємства, в тому числі, пов`язаної з нарахуванням заробітної плати.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що у суду першої інстанції були відсутні належні докази, які могли б підтвердити розмір заробітної плати позивача за спірний період.

Крім того, з довідки про доходи від 21 лютого 2020 року №1068/2, виданої структурним підрозділом «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» вбачається, що ОСОБА_1 за березень 2017 року було нараховано 3062,50 грн, до видачі 2465,31 грн. Вказана довідка містить підпис начальника Подлузького В.О. та скріплена печаткою підприємства. (а.с. 163 т. 1)

Відповідно до платіжної відомості №99 за серпень 2016 року ОСОБА_1 виплачено 10 286,33 грн. (а.с. 165-166 т. 1)

Згідно розрахунку заробітної плати за березень 2017 року, наданої відповідачем, сума до виплати позивачу становить 2465,31 грн. (а.с. 169 т. 1)

Відповідно до відомостей на виплату грошей №32 за березень 2017 року ОСОБА_1 виплачено 2465,31 грн заробітної плати. (а.с. 167 т. 1)

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на довідку ІІФУ за формою ОК-7 як на доказ підтвердження наявності заборгованості із заробітної плати за 2016 рік.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів не приймає довідку ІІФУ за формою ОК-7 як доказ, оскільки зазначені нею причини неподання даної довідки до суду першої інстанції не є такими, що об`єктивно не залежали від неї.

Так, ОСОБА_1 була звільнена у травні 2017 року, з позовом до суду звернулася у лютому 2020 року, тобто позивач була обізнана про порушення свого права близько 3 років і мала можливість протягом цього часу отримати необхідні докази, в тому числі й довідку, та надати її до суду першої інстанції.

Крім того, ОСОБА_1 уповноважила представляти свої інтереси адвокату Глушпенко В.О., який також мав можливість отримати довідку ІІФУ за формою ОК-7 і подати її до суду першої інстанції разом з позовною заявою або під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Відповідно до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національної безпеці України», введеного в дію Указом Президента від 15 березня 2017 року №62/2017, нарахування заробітної плати працівникам підприємства було припинено. Наслідком вищевказаного рішення є відсутність зв`язку з виробничими підрозділами структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця», а також відсутність передачі з непідконтрольної території первинних документів, які є підставою бухгалтерського обліку господарських операцій.

Сам по собі факт звільнення позивача з АТ «Українська залізниця» не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.

Вказане узгоджується з правовими висновками, викладеними Верховним Судом у постановах від 11 квітня 2018 року у справі №761/12893/16-ц, від 11 квітня 2019 року у справі № 408/2445/17-ц.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Заперечуючи проти позову відповідач посилався на Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов`язків передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форм-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно ПАТ «Укрзалізниця».

Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року №1669-VII не скасовує обов`язків роботодавця, визначених статтями 47, 116 КЗпП України, та не передбачає особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених статтею 116 КЗпП України.

Відповідно до статті 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі №243/2071/18 (провадження №61-48088сво18) вказано, що: «зважаючи на вимоги позивача - виплата заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, компенсацію за затримку видачі трудової книжки та середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а також встановлені форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), застосуванню підлягають положення трудового і цивільного законодавства. Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків. Відповідно до статті 117 КЗпП України підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника.

Згідно зі статтею 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»)».

У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року у справі №266/4637/18 (провадження №61-7583св19) вказано, що «встановивши, що у трудових правовідносинах між позивачем та відповідачем з 20 березня 2017 року виникли обставини, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, та у період існування яких останній об`єктивно, з незалежних від нього причин був позбавлений можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність вини ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» у несвоєчасній виплаті заробітної плати, у зв`язку з чим правильно відмовив у задоволенні позову».

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі №6-2159цс15, від 23 березня 2016 року у справі №6-364цс16, від 11 травня 2016 року у справі №6-383цс15, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Відповідно до Науково-правового висновку Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов`язків передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форм-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно ПАТ «Укрзалізниця» засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у місті Донецьк. (а.с. т1 71-175 т. 1)

У п.7 розділу VI вказаного висновку зазначено, що втрата контролю і доступу ПАТ «Українська залізниця» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» до виробничих потужностей та іншого майна, що знаходиться адресою: Донецька область, місто Донецьк, вул. Артема, 68 та Луганська область, місто Луганськ, вул. Кірова, буд. 44, у тому числі до: трудових книжок працівників, оригіналів наказів; особових справ працівників; посадових інструкцій; табелів обліку робочого часу; примірників звітів, що подавалися до контролюючих органів, комп`ютерної техніки із встановленим програмним забезпеченням трудових відносин з працівниками, починаючи з 20 березня 2017 року щодо структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» та з 12 квітня 2017 року щодо структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень», коли фактично вийшло з під контролю управління вищевказаними виробничими потужностями позбавило можливості ПАТ «Українська залізниця» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» виконати зобов`язання перед вивільненими працівниками згідно з ст.ст.47, 83, 115 і 116 КЗпП України, а саме: кожному звільненому працівнику структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» і «Луганська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» видати належно оформлену трудову книжку і провести розрахунок.

Отже, встановлено, що у трудових правовідносинах, які склалися між позивачем та відповідачем АТ «Українська залізниця» з 20 березня 2017 року виникли та дотепер існують обставини непереборної сили, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, що завдали збитків як підприємству в цілому, так і його працівникам, у період існування яких відповідача об`єктивно, з незалежних від нього причин було позбавлено можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників.

Аналогічні висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 02 березня 2020 року у справі №233/4474/19, від 23 березня 2020 року у справі №369/28/19, 02 квітня 2020 року у справі №610/2068/19, від 29 квітня 2020 року у справі №323/3736/18.

А відтак, колегія суддів вважає, що невиконання відповідачем обов`язків передбачених ст. ст.47, 83, 115 та 116 КЗпП України відбулось не з вини ПАТ «Українська залізниця», а були викликані обставинами непереборної сили, які встановлені висновком Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року №126/2/21-10.2, оскільки він є належним доказом, який засвідчує відсутність вини відповідача у невиплаті заробітної плати.

При цьому, позивачем не надано належних доказів на підтвердження її позовних вимог.

А відтак, підстав для задоволення позову колегія суддів не вбачає.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову, тому відсутні підстави для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, які заявлені ОСОБА_1 .

Також ухвалою Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року було відстрочено сплату судового збору ОСОБА_1 у розмірі 2 522,40 грн до ухвалення апеляційним судом судового рішення у справі.

За таких обставин з ОСОБА_1 слід стягнути в дохід держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2522 грн 40 коп.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 376, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу адвоката Глушпенка Віталія Олександровича представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 вересня 2020 року скасувати ухвалити нове.

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м.Ясинувата Донецької області, РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) в дохід держави судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2522 (дві тисячі п`ятсот двадцять дві) грн 40 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 15 лютого 2021 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А.А. Пікуль