Провадження № 2/161/591/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2021 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі :

головуючого судді Олексюка А.В.,

за участю секретаря судового засідання Самсонюк Ю.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Другого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про скасування арешту нерухомого майна,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Другого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про скасування арешту нерухомого майна.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна наявна інформація про арешт його нерухомого майна. Підставою реєстрації арешту стала постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, НОМЕР_1 , 16 жовтня 2006 року, ДВС у м. Луцьк, державний виконавець Левчук О.О.

01 вересня 2020 року його представник отримав відповідь на адвокатський запит, в якій відповідач повідомляє, що провести ідентифікацію на підставі яких саме виконавчих документів вносився відповідний запис про обтяження всього нерухомого майна ОСОБА_1 до Державного реєстру обтяжень нерухомого майна неможливо, оскільки Єдиний державний реєстр виконавчих проваджень (база даних, яка створена за допомогою автоматизованої системи і відповідно до якої здійснюється збирання, зберігання, захист, облік, пошук, узагальнення та надання відомостей про виконавчі дії) створена та функціонує з 2008 року. В зв`язку з цим відповідач роз`яснив йому право на звернення до суду щодо вирішення питання про зняття арешту з майна у відповідності до ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Позивач вказує, що наразі відсутні будь-які виконавчі документи, які можуть бути підставою для подальшого збереження арешту його майна. Таким чином, наявність арешту всього його нерухомого не відповідає меті застосування арешту, а саме: забезпечення реального виконання рішення. Також наявність арешту майна порушує його права, як власника.

На підставі наведеного, позивач просить скасувати арешт нерухомого майна, що зареєстрований 20 жовтня 2006 року за №3921831 Волинською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, АА675291, 16 жовтня 2006 року, ДВС у м. Луцьк, державний виконавець Левчук О.О.

Ухвалою від 03 листопада 2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі та розпочато підготовче провадження.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився. Представник позивача адвокат Крючков В.О. попередньо подав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує та просить його задовольнити.

Представник відповідача Другого ВДВС міста Луцьк Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів) в судове засідання повторно не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи. Заявою від 22 лютого 2021 року Головний державний виконавець І. Левчук просить розгляд справи здійснювати без її участі у зв`язку з тим, що вона перебуває у службовому відрядженні.

У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши в судовому засіданні письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна встановлено, що станом на 13 жовтня 2020 року нерухоме майно ОСОБА_1 обтяжене арештом. Підставою реєстрації арешту слугувала постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, НОМЕР_1 , 16 жовтня 2006 року, ДВС у м. Луцьк, державний виконавець Левчук О.О. (а.с. 13).

У відповідь на адвокатський запит представника позивача Другий ВДВС міста Луцьк Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів) повідомив про те, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно встановлено відомості про обтяження всього нерухомого майна ОСОБА_1 за реєстраційним номером 3921831 від 20 жовтня 2006 року згідно з постановою про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер НОМЕР_1 , виданий 16 жовтня 2006 року державним виконавцем ДВС у м. Луцьк Левчук О.О. Разом з тим, провести ідентифікацію на підставі яких саме виконавчих документів вносився запис про обтяження майна не являється можливим, оскільки Єдиний державний реєстр виконавчих проваджень (база даних, яка створена за допомогою автоматизованої системи і відповідно до якої здійснюється збирання, зберігання, захист, облік, пошук, узагальнення та надання відомостей про виконавчі дії) створена та функціонує з 2008 року (а.с. 10).

Між сторонами в справі склалися правовідносини, які врегульовані Цивільним кодексом України, Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частини шостої статті 55 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на момент винесення постанови про арешт майна позивача, арешт майна боржника застосовується: 1) для забезпечення збереження майна боржника, що підлягає наступній передачі стягувачеві або реалізації; 2) для виконання рішення про конфіскацію майна боржника; 3) при виконанні ухвали суду про накладення арешту на майно, що належить відповідачу і знаходиться у нього чи в інших осіб.

Зміст наведеної норми Закону України «Про виконавче провадження» дає підстави для висновку, що арешт майна боржника може бути застосований для забезпечення реального виконання рішення суду, яке підлягає примусовому виконанню.

Однак, досліджені судом письмові докази свідчать про те, що в провадженні Другого ВДВС міста Луцьк Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів) відсутнє відкрите виконавче провадження, в межах якого на все майно ОСОБА_1 був накладений арешт. А тому чинність арешту нерухомого майна позивача наразі не переслідує законної мети щодо забезпечення виконання рішення суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент винесення постанови про арешт майна позивача) з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.

У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду (ч. 5 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження»).

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1ст. 321 ЦК України).

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Отже, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту.

Нормою ст. 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Аналіз правових норм дає підстави для висновку, що право власності проявляється у правомочностях власника, обмеження яких можливо виключно на підставі закону.

Нормами ч.1, 2 ст.321 ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом.

Таким чином, дослідивши характер, суть та підстави заявлених позивачем вимог, норми права, якими вони регулюються, надавши належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, суд дійшов висновку, що накладений арешт на нерухоме майно обмежив позивача в праві володіння, користування та розпорядження, що призвело до позбавлення позивача реальної можливості належним чином розпоряджатися своїм правом на майно. Крім того, під час судового розгляду встановлено, що підстави для збереження обтяжень, накладених на майно відсутні. Відтак позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 77, 81, 141, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити.

Скасувати арешт нерухомого майна ОСОБА_1 , зареєстрований 20 жовтня 2006 року за №3921831 Волинською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України на підставі постанови державного виконавця Левчук О.О. Державної виконавчої служби у м. Луцьк про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № АА675291 від 16 жовтня 2006 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду через Луцький міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Луцького міськрайонного суду А.В. Олексюк