справа № 363/3234/17 головуючий у суді І інстанції Чірков Г.Є.
провадження № 22-ц/824/3141/2021 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 лютого 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 20 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом та просив визнати за ним право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 ; поділити спільне сумісне майно подружжя, виділивши йому у власність телевізор «Л ДЖІ» 32 дюйми вартістю 8 000 грн., духову шафу «Індезіт» вартістю 15 000 грн., холодильник «Самсунг» вартістю 6 000 грн., ноутбук «Леново» вартістю 12 000 грн., люстри 2 шт. вартістю 4 000 грн., диван кутовий вартістю 7 000 грн., фотоапарат цифровий «Філіпс» вартістю 4 000 грн., всього на суму 56 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 15 вересня 2012 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. Під час спільного проживання ними було вирішено придбати для сім`ї квартиру у м. Вишгород Київської області. Сторони уклали інвестиційний договір, згідно якого будівельна компанія зобов`язалася побудувати двохкімнатну квартиру. Хоча для придбання квартири було витрачено спільні сімейні кошти, інвестиційний договір було укладено на ім`я відповідача, а тому по завершенню будівництва за нею 05 вересня 2014 року на підставі свідоцтва про право власності було зареєстровано право власності на квартиру. Для проведення оздоблювальних та опоряджувальних робіт позивач позичав кошти, а також оформив кредит на своє ім`я. Під час спільного проживання сторонами було придбано також два телевізори «Л ДЖІ» 32 дюйми та 19 дюймів, варочну поверхню «Самсунг», духову шафу «Індезіт», холодильник «Самсунг», ноутбук «Леново», люстри 2 шт., диван кутовий та фотоапарат цифровий «Філіпс», витяжку, кухонні меблі з вбудованими сантехприладами (навісні шафи 7 шт., стільниця, тумба під раковину, 6 тумб, стіл та шість стільців), пральну машину, спальний гарнітур.

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зустрічним позовом та з урахуванням уточнених позовних вимог просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_3 на її користь компенсацію вартості реалізованого автомобіля «Nissan Juke» д.н.з. НОМЕР_1 в розмірі 249 955 грн.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що все майно, яке просить поділити ОСОБА_3 , було придбано на власні кошти ОСОБА_1 , а тому воно є її приватною власністю та не підлягає поділу між подружжям. Спірна квартира була придбана на кошти ОСОБА_1 , які вона отримала у позику від своєї матері ОСОБА_4 . На даний час у суді перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики. У даному провадженні позивач залучений як третя особа. Під час шлюбу сторони набули у власність також автомобіль «Nissan Juke», місце знаходження якого невідоме та який перебуває у розшуку. Даний автомобіль зареєстрований на ім`я ОСОБА_3 , однак, він був придбаний за власні кошти ОСОБА_1 , отримані нею у позику від матері. Сума позики становила 120 000 доларів США, а тому залишок коштів, що залишився після придбання квартири, був витрачений на придбання автомобіля.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 20 жовтня 2020 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 . В задоволенні решти вимог первісного позову відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію в розмірі 24 500 грн. за Ѕ частку останньої в спільній сумісній власності - автомобілі Nissan Juke, 2011 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 . В задоволенні решти вимог зустрічного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що ще до реєстрації шлюбу, який було зареєстровано 15 вересня 2012 року, вона отримала у позику від своєї матері кошти з цільовим призначенням для придбання квартири. Договір позики був укладений 06 серпня 2012 року. 05 вересня 2012 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ДБК-Партнер» було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 3-1/к. До спільної сумісної власності не належить майно одного з подружжя, набуте до шлюбу, а також набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Надані суду докази свідчать про те, що квартира придбана за особисті грошові кошти ОСОБА_1 , а, відтак, є її особистою власністю. Реальність угоди про передачу коштів у позику перевірено при розгляді справи про стягнення боргу за договором позики. Цільове використання коштів на придбання квартири та автомобіля підтверджено свідком ОСОБА_4 . Позивач не лише не приймав жодної участі в поверненні коштів за договором позики, а й не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, а зароблені ОСОБА_1 кошти витрачав на шкоду інтересам сім`ї, викрадав кошти для забезпечення себе наркотиками. За даним фактом викрадення коштів відкрито виконавче провадження. Позивач не був зареєстрований у квартирі. Суд не взяв до уваги, що 30 % вартості квартири було сплачено відповідачем ще до шлюбу, що свідчить про, як мінімум, збільшення її частки у спірному майні. Відповідач зазначає, що вона не погоджується з визначеним судом розміром грошової компенсації за автомобіль. Вартість майна, що підлягає поділу, необхідно визначати, виходячи з дійсності його вартості на час розгляду справи, оскільки судом визнано, що автомобіль був відчужений ОСОБА_3 без згоди ОСОБА_1 . Той факт, що кошти, отримані від продажу автомобіля, були використані позивачем не в інтересах сім`ї, а у власних інтересах свідчить введення відповідача позивачем в оману щодо викрадення транспортного засобу. За даним фактом ОСОБА_1 звернулася з заявою до Вишгородського УП ГУНП в м. Києві. Будучи учасником справи про стягнення боргу за договором позики, позивач не оскаржував рішення, демонструючи свою згоду з ним. Позивач не приймав жодної фінансової участі. Щодо розміру самої компенсації за автомобіль суд дійшов хибного висновку, беручи за основу суму, зазначену у договорі від 22 серпня 2017 року. Договір купівлі-продажу транспортного засобу укладений між ТОВ «Сеол Груп» та ОСОБА_5 . У цьому договорі не фігурує ОСОБА_3 .

У запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначає, що для внесення коштів на будівництво квартири він був вимушений позичати кошти у своїх родичів в сумі приблизно 250 000 грн. Кошти, внесені за кілька днів до офіційного шлюбу є спільною власністю, оскільки до цього сторони проживали однією сім`єю більше п`яти років і відповідачем ці обставини не оспорювалися. Позивач частково погоджується з зустрічними позовними вимогами в частині стягнення грошової компенсації за автомобіль. Позивач вказує, що, на його думку, договір позики був укладений заднім числом, тобто, вже тоді, коли він звернувся з позовом про поділ майна. У договорі позики зазначено, що він складений у м. Київ, а в судовому засіданні відповідач та її мати стверджували, що договір на суму 120 000 доларів США укладався у м. Ладижин, Вінницької області, що зайвий раз свідчить про фальсифікацію документів з боку ОСОБА_1 .

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено,що 15 вересня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом серії НОМЕР_2 , повторно виданим 27 липня 2017 року (а.с.6, Т.1).

06 серпня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір позики, згідно п. 1.1 якого позикодавець передав позичальнику позику в розмірі 120 000 доларів США, що на день передачі грошей еквівалентно 972 000 грн. для придбання квартири. Згідно п. 1.2 вказаного договору позичальник зобов`язався повернути отримані кошти в повному обсязі до 01 липня 2017 року (а.с.81, Т.1).

Факт отримання ОСОБА_1 вказаних коштів підтверджується письмовою розпискою від 06 серпня 2012 року (а.с.83, Т.1).

05 вересня 2012 року між ТОВ «ДБК-ПАРТНЕР» та ОСОБА_8 укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 3-1/к, згідно якого продавець передав, а покупець придбав майнові права на квартиру АДРЕСА_2 (а.с.98, Т.1).

У зв`язку із зміною прізвища та паспорту ОСОБА_1 22 листопада 2012 року між ТОВ «ДБК-ПАРТНЕР» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №1 до договір купівлі-продажу майнових прав № 3-1/к від 05 вересня 2012 року (а.с.100, Т.1).

У зв`язку із зміною об`єкту купівлі-продажу майнових прав з квартири АДРЕСА_3 , 12 березня 2013 року між ТОВ «ДБК-ПАРТНЕР» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 2 до договір купівлі-продажу майнових прав №3-1/к від 05 вересня 2012 року (а.с.101, Т.1).

24 квітня 2014 року між ТОВ «ДБК-ПАРТНЕР» та ОСОБА_1 складено Акт прийому-передачі квартири покупцю, згідно якого продавець побудував та передає, а покупець сплатив 100 % вартості та приймає квартиру АДРЕСА_1 . Згідно п. 4 вказаного акту загальна дійсна вартість квартири складає 466 900 грн. (а.с.110, Т.1).

05 вересня 2014 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.129, Т.1).

З листа Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України № 31/98аз від 13 лютого 2019 року вбачається, що згідно інформації наявної у базі даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів автомобіль «Nissan Juke», д.н.з. НОМЕР_1 , з 11 березня 2014 року по 05 серпня 2017 року був зареєстрований на праві власності за ОСОБА_3 (а.с.179, Т.1).

22 серпня 2017 року між суб`єктом господарювання ТОВ «Сеол Груп», який діяв на підставі договору комісії, укладеного з власником транспортного засобу, та ОСОБА_9 укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу №7365/17/000403, згідно якого остання придбала автомобіль «Nissan Juke», д.н.з. НОМЕР_1 , за 49 000 грн. (а.с.181, Т.1).

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 11 грудня 2019 року шлюб між сторонами розірвано.

Відповідно до висновку про вартість майна від 17 листопада 2019 року складеного суб`єктом оціночної діяльності « ОСОБА_10 », ринкова вартість автомобіля «Nissan Juke», 2011 року випуску, станом на 17 листопада 2019 року складає 249 955 грн. (а.с.165, Т.1).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення первісного та зустрічного позовів, суд першої інстанції виходив з того, що спірну квартиру та автомобіль сторонами придбано в інтересах сім`ї під час шлюбу, а тому це майно необхідно визнати спільною сумісною власністю подружжя та визнати, що кожному з них на праві власності належить по Ѕ його частини.

Однак, апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Відповідно до вимог ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Заявляючи вимогу про визнання права власності на Ѕ частину квартири ОСОБА_3 вказував на те, що нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбано під час шлюбу за спільні кошти подружжя. Разом з тим, позивач не надав суду доказів на підтвердження зазначених обставин.

Верховний Суд у своїй постанові від 02 лютого 2020 року у справі № 725/1776/18 вказав, що ст. 69, 70 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Однак, ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Спростовуючи презумпцію спільності права власності подружжя на квартиру, у зустрічній позовній заяві ОСОБА_1 вказує на те, що квартира була придбана за кошти, отримані нею у позику ще до шлюбу з ОСОБА_3 . На підтвердження вказаних обставин відповідачем було надано копію договору позики від 02 серпня 2012 року, за умовами якого ОСОБА_1 отримала у ОСОБА_4 120 000 доларів США, що на день передачі грошей еквівалентно 972 000 грн., для придбання квартири.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 10 лютого 2020 року, яке набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 06 серпня 2012 року в розмірі 3 162 000 грн. (а.с.230, Т.1).

Вказаним рішенням встановлено, що 06 серпня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір позики, згідно п. 1.1 якого позикодавець передав позичальнику позику в розмірі 120 000 доларів США, що на день передачі грошей еквівалентно 972 000 грн. для придбання квартири. Відповідно до п. 1.2 вказаного договору позичальник зобов`язався повернути отримані кошти в повному обсязі до 01 липня 2017 року. На підтвердження отримання зазначених коштів позичальник 06 серпня 2012 року написала розписку, в якій йдеться про отримання нею від позикодавця коштів у вказаній сумі.

Копія договору позики та розписки також містяться у матеріалах даної справи (а.с.81, 83, Т.1).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

ОСОБА_3 , будучи третьою особою у цій справі, рішення суду не оскаржував, а, отже, погодився з тим, що кошти були набуті ОСОБА_1 ще до шлюбу для придбання квартири.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, ОСОБА_3 ставить під сумнів укладення договору позики, вважаючи, що він був укладений заднім числом, тобто, вже тоді, коли виник спір щодо поділу майна. Разом з тим, позивач не оскаржував вказаний правочин з підстав його фіктивності. У рамках розгляду справи про стягнення заборгованості, будучи учасником справи, клопотання про призначення експертизи щододавності договору позики та складання розписки не заявляв.

За таких обставин, апеляційний суд вважає доведеними вимоги ОСОБА_1 та приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання за нею права власності на квартиру, оскільки квартира була придбана за її особисті кошти, отримані до шлюбу.

Будь-яких інших джерел коштів для купівлі спірної квартири ні позивач ні відповідач не мали та не змогли їх підтвердити як у суді першої, так і в суді апеляційної інстанції.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації за автомобіль, який було відчужено без її згоди, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Судом встановлено, що з 11 березня 2014 року по 05 серпня 2017 року за ОСОБА_3 був зареєстрований автомобіль «Nissan Juke», державний номерний знак НОМЕР_1 . Тобто, вказаний автомобіль сторони придбали під час шлюбу, а, отже, він є об`єктом спільної сумісної власності.

Презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя не спростована.

У статті 65 СК України закріплено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

У пунктах 22, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року роз`яснено судам, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) та постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 758/6805/17.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 відчужив автомобіль без згоди ОСОБА_1 . Останній не було відомо про продаж транспортного засобу.

ОСОБА_1 надала суду копію заяви про викрадення транспортного засобу, в якій зазначила, що 17 липня 2017 року їй стало відомо про відсутність автомобіля. У телефонній розмові ОСОБА_3 повідомив ОСОБА_1 про те, що йому також невідомо місце знаходження транспортного засобу. За даним фактом було відкрито кримінальне провадження. У той же час, 05 серпня 2017 року автомобіль був знятий з обліку ОСОБА_3 для реалізації та 22 серпня 2017 року був відчужений на користь іншої особи. Зазначена реалізація автомобіля відбулась під час розгляду даної справи в суді.

Такі дії ОСОБА_3 свідчать про недобросовісність відносно відповідача, яка як один з подружжя, має право на рівні з позивачем володіти, користуватися та розпоряджатися транспортним засобом. Фактично позивач здійснив відчуження майна на свій розсуд, проти волі іншого з подружжя, а тому вартість майна має бути врахована при поділі. Внаслідок відчуження транспортного засобу у такий спосіб його дійсну вартість встановити неможливо, а, відтак, визначаючи її, необхідно виходити з дійсної вартості автомобіля на час розгляду справи.

Автомобіль «Nissan Juke», державний номерний знак НОМЕР_1 було оцінено станом на час розгляду справи на суму 249 955 грн. і вказану суму ОСОБА_1 просила стягнути на її користь у повному обсязі. Вимоги відповідача обґрунтовувалися тим, що на покупку квартири використані не всі кошти, які вона взяла у борг. За решту коштів, що залишилися, було придбано транспортний засіб.

Однак, у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження вказаних обставин, тому виходячи з вимог ст. 69, 70 СК України на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню з ОСОБА_3 Ѕ частка від вартості аналогічного автомобіля на час розгляду справи, а саме у розмірі 124 977 грн. 50 коп.

Як було зазначено вище рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 10 лютого 2020 року, яке набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 06 серпня 2012 року в розмірі 3 162 000 грн. (а.с.230, Т.1). Зазначеним судовим рішення встановлено, що кошти позичались саме на купівлю квартири, а не автомобіля. А, відтак, доводи апеляційної скарги, що частину коштів було витрачено на автомобіль є не доведеними. Тому спірний автомобіль є спільним майном подружжя.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового рішення по суті вимог за позовом ОСОБА_3 та зустрічним позовом ОСОБА_1 .

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі позовної заяви та апеляційної скарги, виходячи з задоволених позовних вимог ОСОБА_1 , сплаті підлягав судовий збір на загальну суму 17 869 грн. 94 коп. Оскільки у суді першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_1 була звільнена від сплати судового збору, з ОСОБА_3 підлягає стягненню в дохід держави судовий збір у зазначеному розмірі.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 20 жовтня 2020 року в частині задоволення позову ОСОБА_3 про поділ квартири та в частині зустрічного позову ОСОБА_1 скасувати та прийняти в цій частині постанову.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ квартири відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 , проживаючого по АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , проживаючої по АДРЕСА_5 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , компенсацію вартості реалізованого автомобіля «Nissan Juke», 2011 року випуску, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_5 , державний номерний знак НОМЕР_1 , в розмірі Ѕ частки, а саме 124 977 (сто двадцять чотири тисячі дев`ятсот сімдесят сім) гривень, 50 копійок.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 у дохід держави судовий збір у розмірі 17 869 (сімнадцять тисяч вісімсот шістдесят дев`ять) гривень, 94 копійки.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 25 лютого 2021 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.