ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«22» грудня 2021 року

м. Харків

справа № 636/4668/20

провадження № 22ц/818/4902/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Тичкової О. Ю., Яцини В.Б.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Приватне акціонерне товариство «Харківський підшипниковий завод»

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» на заочне рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 25 лютого 2021 року в складі судді Золотоверхої О.О.

в с т а н о в и в:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі.

Позовна заява мотивована тим, що з 19 вересня 2018 року по 17 лютого 2020 року він працював у Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод».

Зазначив, що заробітна плата у встановлені законом строки відповідачем не виплачувалась, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 21 474,79 грн.

З розрахункового листа за жовтень 2020 року зазначено, що розмір його заробітної плати за листопад 2019 року складає 4856,39 грн, за грудень 2019 року 5261,24 грн, січень 2020 року 5053,72 грн, лютий 2020 року 6303,44 грн.

Вказав, що розмір компенсації втрати частини заробітної плати становить 857,03 грн.

Посилався на те, що його середньоденна заробітна плата складає 264,12 грн, тому середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 17 лютого 2020 року по 28 грудня 2020 року становить 58 106,40 грн.

Вважав, що йому спричинено моральну шкоду, яку він оцінює в розмірі 5000,00 грн.

Просив стягнути з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» на його користь заборгованість по виплаті заробітної плати в сумі 21 474,79 грн без вирахування з цієї суми податків та обов`язкових платежів при її виплаті; компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в сумі 857,03 грн; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 58 106,40 грн з вирахуванням з цієї суми податків та обов`язкових платежів при її виплаті та моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн; допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць; провести розподіл судових витрат з врахуванням витрат на правову допомогу.

Заочним рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 25 лютого 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» на користь ОСОБА_1 заборгованість з заробітної плати в розмірі 21 474,79 грн; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 54 032,00 грн з наступним утриманням з указаних у цьому абзаці сум прибуткового податку й інших обов`язкових платежів; стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків її виплати в розмірі 857,03 грн; стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн; допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено; стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» на користь держави суму судового збору в розмірі 800,70 грн.

Ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 19 травня 2021 року заяву Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду Приватне акціонерне товариство «Харківський підшипниковий завод» подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні судового рішення неповно з`ясовано обставини у справі. Зокрема, невірно визначений період та розмір дійсної заборгованості по розрахунку. На момент ухвалення рішення дійсна сума боргу становила 21 174,79 грн (сума виплати, з якої утримано ВЗ та НДФЛ). Посилався на те, що судом першої інстанції не враховано, що на підприємстві встановлено неповну робочу неділю з чотириденним робочим графіком, відповідно сума середнього заробітку за час затримки значно перевищує розмір дійсної виплати, яка підлягає сплаті. Вважав, що стягнення з підприємства суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку в розмірі 54 032,00 грн призведе до перетворення відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, на каральну санкцію, що протирічить компенсаційному характеру заходів відповідальності в цивільному праві та принципів розумності, справедливості та пропорційності. Зазначив, що позивач не звертався без поважних причин за захистом своїх порушених прав майже рік, що може свідчити про навмисне зволікання з метою стягнення з підприємства значно більшої суми ніж сума реального боргу, тобто про зловживання позивачем своїми правами. Майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання відповідачем, як роботодавцем, певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, та сплати більшої суми обов`язкових платежів до бюджету, тобто стягнення середнього заробітку в розмірі 54 032,00 грн є невиправдано обтяжливим та непосильним для відповідача. Посилався на те, що позивачем не зазначено в чому саме полягає завдана йому моральна шкода, яких саме моральних страждань він зазнав, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди. При цьому жодних доказів, які б підтверджували заподіяння йому відповідачем моральної шкоди, ступінь страждань позивачем не надано. Зазначив, що судом першої інстанції також порушено норми процесуального права. Проігноровані клопотання про перенесення судових засідань, чим позбавлено підприємство можливості та права надати докази та відзив по даній справі.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» необхідно задовольнити частково, заочне рішення суду змінити.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач довів належними та допустимими доказами позовні вимоги, які підлягають задоволенню.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 19 вересня 2018 року ОСОБА_1 прийнято на роботу слюсарем-сантехніком 5-го розряду до цеху енергетичного забезпечення Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод».

Наказом № 44/19 від 17 лютого 2020 року ОСОБА_1 звільнено з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» за згодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України (а.с.12-16).

З розрахункового листка на ім`я ОСОБА_1 за жовтень 2020 року вбачається наявність заборгованості Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» перед позивачем. Зокрема, за період з листопада 2019 року по лютий 2020 року ОСОБА_1 нараховано заробітну плату в розмірі 21 474,79 грн (а.с.17).

До суду першої інстанції разом із заявою про перегляд заочного рішення Приватне акціонерне товариство «Харківський підшипниковий завод» надав довідку № 260/83-6-22 від 15 квітня 2021 року, з якої вбачається, що станом на 25 лютого 2021 року заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 складала 21 174,79 грн (це сума до виплати з якої вже утримані ВЗ та НДФЛ), а саме за листопад 4556,39 грн, грудень 2019 року 5261,24 грн, січень 2020 року 5053,72 грн, лютий 2020 року 6303,44 грн. Виплачено: 17 березня 2021 року за листопад 2019 року в розмірі 1139,10 грн, 25 березня 2021 року за листопад 2019 року 1025,19 грн, 08 квітня 2021 року за листопад 2019 року - 956,84 грн. Станом на 15 квітня 2021 року заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 складала 18 053,66 грн: листопад 1435,26 грн, грудень 2019 року 5261,24 грн, січень 2020 року 5053,72 грн, лютий 2020 року 6303,44 грн (а.с.64).

Також Приватне акціонерне товариство «Харківський підшипниковий завод» надав довідку № 305/83-6-22 від 18 квітня 2021 року, з якої вбачається, що підприємством проводилися ще виплати, а саме 16 квітня 2021 року за листопад 2019 року в розмірі 1004,68 грн, 23 квітня 2021 року за грудень 2019 року 526,12 грн, 14 травня 2021 року за грудень 2019 року 947,03 грн, 23 квітня 2021 року за листопад 2019 року 1025,19 грн, 30 квітня 2021 року за грудень 2019 року 947,02 грн. Станом на 18 травня 2021 року заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 складала 14 198,23 грн (це сума до виплати, з якої вже утримані ВЗ та НДФЛ), а саме за грудень - 2841,07 грн, за січень 2020 року 5053,72 грн, лютий 2020 року 6303,44 грн (а.с.76).

Аналогічну довідку Приватним акціонерним товариством «Харківський підшипниковий завод» надано і до суду апеляційної інстанції (а.с.89).

Також до суду апеляційної інстанції Приватне акціонерне товариство «Харківський підшипниковий завод» надав копію наказу-постанови № 265/80 від 04 березня 2019 року, яким встановлено на підприємстві режим неповного робочого часу чотириденний робочий тиждень з робочими днями - понеділок, вівторок, середа, четвер з 03 червня 2019 року до моменту винесення наказу-постанови про припинення дії даного режиму (а.с.90,120).

10 серпня 2021 року Приватне акціонерне товариство «Харківський підшипниковий завод» надав до суду апеляційної інстанції довідку № 495/83-6-22 від 04 серпня 2021 року, відповідно до якої з листопада 2019 року до лютого 2020 року заборгованість по заробітної плати ОСОБА_1 складала 21 474,79 грн (це сума до виплати, з якої вже утримані ВЗ та НДФЛ). З урахуванням здійснених виплат заборгованість станом на 04 серпня 2021 року складала 6722,27 грн, а саме за січень 2020 року в розмірі 418,83 грн, лютий 2020 року 6303,44 грн (а.с.109).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

У статті 4 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Так, відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Водночас згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Згідно із частиною 5 статті 97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Відповідно до частини 6 статті 24 Закону України «Про оплату праці», своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.

Заробітна плата повинна виплачуватися працівникові регулярно в робочі дні в строки, встановлені в колективному договорі, не рідше двох разів на місяць, не більше як через 16 календарних днів. Якщо день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Затримка виплати заробітної плати навіть на один і більше днів є порушенням строків виплати згідно зі статтею 241-1 КЗпП України.

Відповідно до статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 21 474,79 грн, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів, обґрунтовано виходив з наданого до суду першої інстанції розрахункового листка, з якого вбачається, що ОСОБА_1 не отримує у строки, визначені статтею 115 КЗпП України заробітну плату, починаючи з листопада 2019 року, тобто відповідачем порушено трудові права позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 21 474,79 грн.

Посилання Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» на те, що судом невірно визначений період та розмір дійсної заборгованості по розрахунку, колегія суддів до уваги не приймає на підставі частини 3 статті 367 ЦПК України, оскільки підприємством не наведено підстав неможливості подання відповідних доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів виходить з наступного.

У пункті 2.2 рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу вказано, що «за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним».

Установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Тягар доказування відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 27 січня 2020 року у справі № 682/3060/16-ц, провадження № 61-23170сво18.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Зазначені висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18.

При визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні судова колегія виходить з наступного.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 № 100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема, абзацу третього пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Пунктом 5 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати).

Задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення (пункт 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»).

З розрахункового листа вбачається розмір заробітної плати ОСОБА_1 за січень 2020 року в розмірі 5053,72 грн, грудень 2019 року 5261,24 грн.

Отже, за два останні місяці роботи перед звільненням (які вбачаються з розрахункового листка за жовтень 2020 року) середньоденний заробіток позивача складає: (5053,72 грн + 5261,24 грн)/42 робочих днів = 245,60 грн.

З позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17 лютого 2020 року по 28 грудня 2020 року.

Оскільки ОСОБА_1 звільнено з роботи 17 лютого 2020 року, остаточний розрахунок з ним не проведено, тому саме з 18 лютого 2020 року починається відлік середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та по 28 грудня 2020 року, як зазначено в позові.

Таким чином, кількість днів затримки розрахунку при звільненні з 18 лютого 2020 року по 28 грудня 2020 року складає 216 робочих днів.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 18 лютого 2020 року по 28 грудня 2020 року становить: 245,60 грн х 216 робочих днів = 53 049,60 грн.

При цьому, на підставі частини 3 статті 367 ЦПК України колегія суддів не приймає до уваги наданий Приватним акціонерним товариством «Харківський підшипниковий завод» наказ-постанову № 265/80 від 04 березня 2019 рок, яким встановлено на підприємстві режим неповного робочого часу чотириденний робочий тиждень з робочими днями - понеділок, вівторок, середа, четвер з 03 червня 2019 року до моменту винесення наказу-постанови про припинення дії даного режиму, оскільки підприємством не наведено підстав неможливості подання вказаного доказу до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Виходячи з наведеного колегія суддів вважає за необхідне оскаржуване рішення суду першої інстанції в цій частині змінити та зменшити стягнуту з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 54 032,00 грн до 53 049,60 грн.

Виходячи з того, що при звільненні ОСОБА_1 не було виплачено всіх сум, що належать йому від Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» у день звільнення, він має право на отримання середнього заробітку, що є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника та відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19).

Підстав для зменшення такої суми, виходячи з критеріїв, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18, судова колегія з урахування обставин даної справи не вбачає.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн, виходячи з наступного.

У пунктах 3, 4, 10 частини другої статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди тощо.

Частиною першою статті 1 КЗпП України передбачено, що цей Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, якою передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма права містить перелік юридичних фактів, що є підставою виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи винятків для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а статтею 237-1 цього Кодексу передбачено право працівника на відшкодування моральної шкоди у порядку, визначному законодавством.

Вирішуючи спір, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем доведено факт заподіяння йому неправомірними діями відповідача моральної шкоди.

На підставі викладених норм права, враховуючи зібрані у справі докази, колегія суддів дійшла висновку, що підтверджено факт порушення законних прав позивача на отримання належних йому сум, що призвело до моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої (частина перша та пункт 2 частини другої статті 23 ЦК України).

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Задовольняючи вимогу ОСОБА_1 щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди в розмірі 5000,00 грн, суд першої інстанції врахував обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер майнових втрат, зокрема, враховано тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, а тому дійшов мотивованого висновку, що 5000,00 грн є справедливою сумою компенсації моральних страждань позивача.

При цьому, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності відрахуванням зі стягнутої заробітної плати, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні установлених законом податків та інших обов`язкових платежів, з огляду на таке.

Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, що містяться у постанові від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в рішенні.

Проте, як вбачається з матеріалів справи сума заборгованості перед ОСОБА_1 по заробітній платі за період з жовтня 2019 року по лютий 2020 року включно становить 21 474,79 грн. З цієї суми вже утримано податок й інші обов`язкові платежі, що не заперечується відповідачем, у зв`язку з чим підстав для повторного утриманні відповідних податків та інших обов`язкових платежів немає. Також, не підлягає утриманню податку й інших обов`язкових платежів стягнута сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 53 049,60 грн, оскільки вона розрахована з тих сум, з яких ці податки та інші обов`язкові платежі вже утримано.

Однак, відповідно до підпункту 14.1.54 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України) дохід з джерелом їх походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі, від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні, у тому числі, але не виключно, доходи у вигляді: а) процентів, дивідендів, роялті та будь-яких інших пасивних (інвестиційних) доходів, сплачених резидентами України; б) доходів від надання резидентам або нерезидентам в оренду (користування) майна, розташованого в Україні, включаючи рухомий склад транспорту, приписаного до розташованих в Україні портів; в) доходів від продажу рухомого та нерухомого майна, доходів від відчуження корпоративних прав, цінних паперів, у тому числі, акцій українських емітентів; г) доходів, отриманих у вигляді внесків та премій на страхування і перестрахування ризиків на території України; ґ) доходів страховиків - резидентів від страхування ризиків страхувальників -резидентів за межами України; д) інших доходів від діяльності, у тому числі, пов`язаних з повною або частковою переуступкою прав та обов`язків за угодами про розподіл продукції на митній території України або на територіях, що перебувають під контролем контролюючих органів (у зонах митного контролю, на спеціалізованих ліцензійних митних складах тощо); е) спадщини, подарунків, виграшів, призів; є) заробітної плати, інших виплат та винагород, виплачених відповідно до умов трудового та цивільно-правового договору; ж) доходів від зайняття підприємницькою та незалежною професійною діяльністю.

Підпунктом «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю.

При цьому відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Таким чином, якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи моральну шкоду, завдану порушенням трудових прав, ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу.

Подібні за змістом висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах були викладені у постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 359/10023/16-ц (провадження № 61-14794св18), від 27 листопада 2019 року у справі № 401/1813/16-ц (провадження № 61-29744св18), від 07 жовтня 2020 року у справі № 523/14396/19 (провадження № 61-10657св20).

За змістом частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції помилково в резолютивній частині рішення не зазначив про те, що із стягнутої суми моральної шкоди підлягає утриманню відповідні податки та інші обов`язкові платежі.

Що стосується задоволеної судом першої інстанції вимоги ОСОБА_1 про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 857,03 грн, судом апеляційної інстанції в цій частині оскаржуване рішення не переглядалося, оскільки доводів щодо цього в апеляційній скарзі Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» не наведено.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, судова колегія вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив обставини справи та наявні у справі докази, не надав їм належну оцінку в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

За таких обставин рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає зміні, а саме зменшенню стягнутої з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 54 032,00 грн до 53 049,60 грн, підлягає виключенню висновок суду першої інстанції щодо необхідності відрахування зі стягнутої заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні установлених законом податків та інших обов`язкових платежів, а також колегія суддів вважає за необхідне доповнити рішення суду вказівкою на те, що з стягнутої моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн підлягає утриманню відповідні податки та інші обов`язкові платежі, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позовну вимогу ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по заробітній платі задоволено в повному обсязі, тому з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» підлягає стягненню судовий збір за цю вимогу в розмірі 840,80 грн на користь держави. Оскільки судом апеляційної інстанції цю вимогу залишено без змін, тому сплачений Приватним акціонерним товариством «Харківський підшипниковий завод» судовий збір в розмірі 1261,20 грн за подачу апеляційної скарги перерозподілу не підлягає.

Позовну вимогу ОСОБА_1 про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 857,03 грн задоволено в повному обсязі, тому з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» підлягає стягненню судовий збір за цю вимогу в розмірі 840,80 грн на користь держави. Оскільки судом апеляційної інстанції цю вимогу залишено без змін, тому сплачений Приватним акціонерним товариством «Харківський підшипниковий завод» судовий збір в розмірі 1261,20 грн за подачу апеляційної скарги перерозподілу не підлягає.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено на 91,30%, тому судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 767,65 грн підлягає стягненню з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» на користь держави.

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» в цій частині задоволено частково на 8,7%, тому судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 109,72 грн підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод».

Шляхом взаємозаліку зазначених сум з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 657,93 грн (767,65-109,72).

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» - задовольнити частково.

Заочне рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 25 лютого 2021 року змінити, зменшивши розмір стягнутої з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 54 032,00 грн до 53 049,60 грн.

Виключити з тексту рішення та абзацу другого резолютивної частини рішення після слів «у розмірі…» наступне: «з наступним утриманням з указаних у цьому абзаці сум прибуткового податку й інших обов`язкових платежів».

Доповнити абзац четвертий резолютивної частини рішення після слів «у розмірі 5000,00 грн» наступне: «з наступним утриманням обов`язкових платежів».

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» на користь держави судовий збір в розмірі 657,93 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О. Ю. Тичкова

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 22 грудня 2021 року.