ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

01 грудня 2021 року

м. Харків

справа № 640/16611/18

провадження № 22-ц/818/2068/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Тичкової О.Ю., Маміної О.В.,

за участю секретаря Гармаш К.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2020 року, постановлене у складі судді Попрас В.О., в залі суду в м. Харків,

встановив :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив поділити майно подружжя та визнати за ним право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення 1-го поверху № І, 13-:-16, 13а, загальною площею 50,9 кв.м. в нежитловій будівлі літ. «А-2», розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення 1-го поверху № 53-66, загальною площею 235,0 кв.м. в житловому будинку літ. «А-5», розташованого за адресою: АДРЕСА_2 ; право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення 1-го поверху № 1-:-5, 8, загальною площею 184,3 кв.м. в нежитловій будівлі літ. «Б-1», розташованого за адресою: АДРЕСА_3 ; право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення 1-го поверху № 3а, 4а, 4б, 5а, 5б, загальною площею 114,8 кв.м. в житловому будинку літ. «А-8», розташованого за адресою: АДРЕСА_4 ; право власності на 1/2 частину нежитлової будівлі літ. «А-1», загальною площею 368,5 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_5 ; право власності на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,1525 га, кадастровий номер :07:036:0010, розташованої за адресою: АДРЕСА_5 , цільове призначення: «землі житлової та громадської забудови для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ «А-1» (магазин)».

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилався на те, що 08.09.2007 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено шлюб. Від шлюбу вони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 21.01.2015р. шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано. За період спільного життя сторони за спільні кошти придбали ряд нежитлових приміщень, які були зареєстровані на відповідачку, а саме: нежитлове приміщення 1-го поверху № І, 13-:-16, 13а, загальною площею 50,9 кв.м. в нежитловій будівлі літ. «А-2», розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ; нежитлове приміщення 1-го поверху № 53-66, загальною площею 235,0 кв.м. в житловому будинку літ. «А-5», розташоване за адресою: АДРЕСА_2 ; нежитлове приміщення 1-го поверху № 1-:-5, 8, загальною площею 184,3 кв.м. в нежитловій будівлі літ. «Б-1», розташоване за адресою: АДРЕСА_3 ; нежитлове приміщення 1-го поверху № 3а, 4а, 4б, 5а, 5б, загальною площею 114,8 кв.м. в житловому будинку літ. «А-8», розташоване за адресою: АДРЕСА_4 ; нежитлову будівлю літ «А-1», загальною площею 368,5 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_5 ; земельну ділянку загальною площею 0,1525 га, кадастровий номер :07:036:0010, розташовану за адресою: АДРЕСА_5 . Оскільки об`єкти нерухомого майна були придбані під час шлюбу, тому вони є спільною сумісною власністю подружжя. Після розлучення позивач з відповідачем продовжували разом користуватись спірними об`єктами нерухомості, проте в літку 2018р. виник спір з приводу користування даним майном, оскільки відповідачка почала перешкоджати в його використанні. Так, 22.08.2018р. позивач намагався потрапити до нежитлових приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_4 , однак вказані приміщення відповідачка, без дозволу позивача, передала в оренду суб`єкту господарської діяльності, у зв`язку з чим в доступі до приміщень позивачу було відмовлено. Позивачем на адресу відповідачки було надіслано лист про розподіл спільного набутого майна, однак відповідачка ніякої відповіді не надала, тому позивач змушений звернутися до суду.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Поділено майно подружжя наступним чином:

-визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення 1-го поверху № І, 13-:-16, 13а, загальною площею 50,9 кв.м. в нежитловій будівлі літ. «А-2», розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

-визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення 1-го поверху № 53-66, загальною площею 235,0 кв.м. в житловому будинку літ. «А-5», розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

-визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення 1-го поверху № 1-:-5, 8, загальною площею 184,3 кв.м. в нежитловій будівлі літ. «Б-1», розташованого за адресою: АДРЕСА_3 .

-визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення 1-го поверху № 3а, 4а, 4б, 5а, 5б, загальною площею 114,8 кв.м. в житловому будинку літ. «А-8», розташованого за адресою: АДРЕСА_4 .

-визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину нежитлової будівлі літ. «А-1», загальною площею 368,5 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_5 .

-визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,1525 га, кадастровий номер :07:036:0010, розташованої за адресою: АДРЕСА_5 , цільове призначення: «землі житлової та громадської забудови для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ «А-1» (магазин)».

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 4892 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку із безпідставністю та у зв`язку із спливом строку позовної давності.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Зазначає, що твердження позивача щодо того факту, що про порушення свого права він дізнався тільки 22.08.2018 року спростоване самим же позивачем шляхом зазначення про це у позовній заяві в іншій справі (№ 640/4593/19), між тим вважає, що позивач дізнався про порушення свого права саме у день ухвалення Київським районним судом м. Харкова рішення від 21.01.2015 року про розірвання шлюбу, оскільки інших доказів матеріали справи не містять та саме з цього час почав свій перебіг строк позовної давності щодо звернення до суду із позовом про поділ спільного майна подружжя, його твердження що він нібито дізнався про порушення свого права 22.08.2018, коли намагався потрапити до приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 вважає необґрунтованими. Вважає докази, подані позивачем разом із клопотанням про долучення письмових доказів від 12.03.2019 року (а.с. 100-115 т. 2) є недопустимими, оскільки подані поза межами строків подання доказів та клопотання про їх долучення не містить прохання поновити строки на їх подання, тоді як вказані докази існували на дату подання позову, що в свою чергу свідчить про їх недопустимість. Зазначає, що представник позивача адвокат Василинич О.А., подаючи до суду клопотання про долучення додаткових доказів діяла без повноважень, оскільки договір про надання правової допомоги та ордер був виданий через 4 дні після подання до суду доказів, зокрема розписки від 14.11.2009 року про позику ОСОБА_1 у ОСОБА_5 грошових коштів та копії ухвали про відкриття провадження за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики. Крім того, вказує, що в жодній з декларацій ОСОБА_1 не вказував, що в нього існують зобов`язання майнового характеру перед сестрою, вперше про це вказав лише в жовтні 2020 року, тому суд не вправі приймати до уваги ці докази. Заперечуючи проти позову також вказувала, що згідно висновку експертно-економічного дослідження № 27907 від 24.01.2019 року, експертом встановлено, що сума доходу ФОП ОСОБА_2 в період з 01.01.2011 року по 30.11.2018 року складає 6 691 000 грн. Крім того, зазначає, що нею було продане належне їй на праві приватної власності майно, яке було придбане нею до вступу в шлюб з позивачем, а саме: садовий будинок та дві земельні ділянки. Отримані кошти, а саме еквівалент 62000 доларів США були надані ОСОБА_2 у позику ОСОБА_6 на строк до 31.12.2009 року, про що свідчить копія договору позики від 16.09.2008 року. 11.10.2009 року зазначені кошти були повернуті ОСОБА_2 у сумі 496 620 грн., еквівалент яких становить 62 000 доларів США. Вказує, що договір доручення від 01.07.2013 року нібито укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 про надання ремонтно-оздоблювальних робіт, контролю у приміщеннях, які на праві приватної власності належать ОСОБА_2 та договір підряду № 15-08 від 15.08.2013 року є підробленими, оскільки оригінали договорів ніхто не бачив та виконання їх не могло бути реалізовано, оскільки як стало відомо відповідачу ОСОБА_7 жодних договорів із ТОВ «СМС-СОФТ» у період з 2013-2014 років, предметом яких було проведення ремонту у приміщеннях, що належать ОСОБА_2 на праві власності, не укладалось, жодних грошових коштів за такими договорами ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_7 на користь ТОВ «СМС-СОФТ» не сплачували та жодних ремонтних робіт останніми не проводилось. Звертає увагу суду на те, що у ОСОБА_1 були відсутні кошти у розмірі 450 000 доларів США, що підтверджується відсутністю декларування зазначених коштів.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 08.09.2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб.

Від шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Під час перебування сторін у шлюбі, подружжя придбали:

- 26.09.2011 року згідно договору купівлі-продажу нежитлове приміщення 1-го поверху № І, 13-:-16, 13а, загальною площею 50,9 кв.м. в нежитловій будівлі літ. «А-2», розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ;

- 19.04.2012 року згідно договору купівлі-продажу нежитлове приміщення 1-го поверху № 53-66, загальною площею 235,0 кв.м. в житловому будинку літ. «А-5», розташоване за адресою: АДРЕСА_2 ;

- 03.10.2012 року згідно договору купівлі-продажу нежитлове приміщення 1-го поверху № 1-:-5, 8, загальною площею 184,3 кв.м. в нежитловій будівлі літ. «Б-1», розташоване за адресою: АДРЕСА_3 ;

- 14.06.2012 року згідно договору купівлі-продажу нежитлове приміщення 1-го поверху № 3а, 4а, 4б, 5а, 5б, загальною площею 114,8 кв.м. в житловому будинку літ. «А-8», розташоване за адресою: АДРЕСА_4 ;

- 12.10.2012 року згідно договору купівлі-продажу нежитлову будівлю літ «А-1», загальною площею 368,5 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_5 ;

- 25.09.2013 року згідно рішення Харківської міської ради №1268/13 земельну ділянку загальною площею 0,1525 га, кадастровий номер :07:036:0010, розташовану за адресою: АДРЕСА_5 для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. «А-1», яку 28.03.2014р. було зареєстровано у Державному земельному кадастрі.

Право власності на всі вищезазначені об`єкти нерухомого майна були зареєстровані за відповідачкою ОСОБА_2 .

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 21.01.2015 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Позивач посилався на те, що після розлучення сторони продовжували разом користуватись спірними об`єктами нерухомості, проте в літку 2018р. виник спір з приводу користування майном, оскільки відповідачка почала перешкоджати в його використанні. Вказує, що 22.08.2018р. він намагався потрапити до нежитлових приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_4 , однак вказані приміщення відповідачка, без дозволу позивача, передала в оренду суб`єкту господарської діяльності, у зв`язку з чим в доступі до приміщень позивачу було відмовлено.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє.

За змістом п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч.3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

За ч.1ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно з ч.1ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Судом встановлено, що спірні об`єкти нерухомого майна, а саме: нежитлове приміщення 1-го поверху № І, 13-:-16, 13а, загальною площею 50,9 кв.м. в нежитловій будівлі літ. «А-2», розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ; нежитлове приміщення 1-го поверху № 53-66, загальною площею 235,0 кв.м. в житловому будинку літ. «А-5», розташоване за адресою: АДРЕСА_2 ; нежитлове приміщення 1-го поверху № 1-:-5, 8, загальною площею 184,3 кв.м. в нежитловій будівлі літ. «Б-1», розташоване за адресою: АДРЕСА_3 ; нежитлове приміщення 1-го поверху № 3а, 4а, 4б, 5а, 5б, загальною площею 114,8 кв.м. в житловому будинку літ. «А-8», розташоване за адресою: АДРЕСА_4 ; нежитлова будівля літ «А-1», загальною площею 368,5 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_5 ; земельна ділянка загальною площею 0,1525 га, кадастровий номер :07:036:0010, розташовану за адресою: АДРЕСА_5 придбані сторонами за час шлюбу, та є об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

За ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною 1 статті 70 СК України закріплено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У відповідності до вимог ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

ОСОБА_2 , заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що для придбання спірного майна нею було продано нерухоме майно, яке належало їй на праві приватної власності та було придбане нею до вступу в шлюб з позивачем, а саме:

садовий будинок АДРЕСА_6 , який згідно договору дарування садового будинку від 31.12.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області, реєстровий № 4905 був подарований ОСОБА_2 дарувальником ОСОБА_8 (т. 7 а.с. 15);

земельна ділянка № НОМЕР_1 кадастровий № :32:013:0201, площею 0,1200 га, що розташована на території Люботинської міської ради Харківської області, в СТ «Гранит-2» Харківського району Харківської області, яка згідно договору дарування земельної ділянки від 31.12.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області, реєстровий № 4908 була подарована ОСОБА_2 дарувальником ОСОБА_8 (т. 7 а.с. 19);

земельна ділянка № НОМЕР_2 , кадастровий № :32:013:0202 площею 0,1200 га, що розташована на території Люботинської міської ради Харківської області, в СТ «Гранит-2» Харківського району Харківської області, яка згідно договору дарування земельної ділянки від 31.12.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області, реєстровий № 4911 була подарована ОСОБА_2 дарувальником ОСОБА_8 (т. 7 а.с. 22);

З матеріалів справи вбачається що згідно договору купівлі-продажу від 04.09.2008 року продавець ОСОБА_2 передала у власність покупця ОСОБА_9 земельну ділянку № НОМЕР_1 кадастровий № :32:013:0201, площею 0,1200 га. Вказана земельна ділянка належала ОСОБА_2 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, серія ЯЕ № 497001, виданого відділом земельних ресурсів у Харківському районі Харківської області 22.08.2008 року, акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі № 93. Продаж земельної ділянки вчинено за 161 737 грн. (а.с. 79-80 т. 2)

Згідно договору купівлі-продажу від 04.09.2008 року ОСОБА_2 передала у власність покупця ОСОБА_9 земельну ділянку № НОМЕР_2 кадастровий № :32:013:0202 площею 0,1200 га. Вказана земельна ділянка належала ОСОБА_2 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, серія ЯЕ № 497002, виданого відділом земельних ресурсів у Харківському районі Харківської області 22.08.2008 року, акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі № 94. Продаж земельної ділянки вчинено за 10 500 грн. (а.с. 83-84 т. 2).

Відповідно до договору купівлі-продажу садового будинку від 04.09.2008 року ОСОБА_2 продала (передала у власність), покупець ОСОБА_9 купує (приймає у власність) садовий будинок АДРЕСА_6 . Нерухоме майно належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування садового будинку, посвідченого Десятниченком О.В., приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області 31.12.2004 року за реєстровим № 4905, зареєстрованого в Люботинському бюро технічної інвентаризації 22.02.2008 року. Продаж нерухомого майна вчинено за 128 463 грн. (а.с. 87-88 т. 2).

Отже, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 майно, яке їй належало на праві особистої власності було продано нею у 2008 році, між тим, спірне нерухоме майно було придбано протягом 2011-2013 років.

Отже, спірне нерухоме майно: нежитлове приміщення 1-го поверху № І, 13-:-16, 13а, загальною площею 50,9 кв.м. в нежитловій будівлі літ. «А-2», розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ; нежитлове приміщення 1-го поверху № 53-66, загальною площею 235,0 кв.м. в житловому будинку літ. «А-5», розташоване за адресою: АДРЕСА_2 ; нежитлове приміщення 1-го поверху № 1-:-5, 8, загальною площею 184,3 кв.м. в нежитловій будівлі літ. «Б-1», розташоване за адресою: АДРЕСА_3 ; нежитлове приміщення 1-го поверху № 3а, 4а, 4б, 5а, 5б, загальною площею 114,8 кв.м. в житловому будинку літ. «А-8», розташоване за адресою: АДРЕСА_4 ; нежитлова будівля літ «А-1», загальною площею 368,5 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_5 ; земельна ділянка загальною площею 0,1525 га, кадастровий номер :07:036:0010, розташовану за адресою: АДРЕСА_5 було придбане в період шлюбу, та як вбачається з змісту договорів купівлі-продажу спірного майна, чоловік ОСОБА_2 надавав згоду на купівлю спірного майна, за яким у спільну сумісну власність подружжя набуватимуться об`єкти нерухомого майна.

ОСОБА_2 вказує, що після продажу майна, що було її особистою власністю, отримані кошти у сумі 62 000 доларів США вона надала у позику ОСОБА_6 , який повернув зазначену позику 11.10.2009 року у сумі 496 620 грн.

В свою чергу, ОСОБА_1 наполягає на тому, що спірне нерухоме майно було придбано за грошові кошти, які він позичив у своєї сестри.

Між тим, зазначені доводи, як ОСОБА_2 так і ОСОБА_1 та надані ними докази беззаперечно не свідчать про те, що спірне нерухоме майно було придбано саме за ті кошти, про які вказують сторони.

Матеріалами справи підтверджено, що спірне нерухоме майно було придбано у період з 26.09.2011 по 25.09.2013 роки.

Апеляційний суд критично розцінює доводи відповідача, щодо придбання спірного майна за грошові кошти, отримані від продажу 04.09.2008 року двох земельних ділянок та садового будинку, оскільки з часу отримання коштів за продажу вказаної квартири і до часу набуття спірного майна пройшло майже 3 років, крім того відповідач не підтвердила належними доказами свої доводи, що за рахунок саме цих коштів нею було частково оплачено спірне майно.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_2 також вказувала, що згідно висновку експертно-економічного дослідження № 27907 від 24.01.2019 року, експертом встановлено, що сума доходу ФОП ОСОБА_2 в період з 01.01.2011 року по 30.11.2018 року складає 6 691 000 грн., між тим ці докази при постановленні рішення судом першої інстанції не враховані.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів. Відповідно, і кошти, які отримані відповідачем від здійснення підприємницької діяльності також належать подружжю на праві спільної сумісної власності.

Способи та порядок поділу майна подружжя визначені статтею 71 СК України, згідно приписів якої майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Сторони не заперечують, що спірне нерухоме майно використовується для підприємницької діяльності.

Між тим, отримати компенсацію за належну йому частку у спірному майні ОСОБА_1 бажання не виявив, тому колегія суддів вважає за можливе визначити частки у спірному нерухомому майні та залишити його у спільній сумісній власності сторін.

Отже, спірне нерухоме майно було придбано за час перебування сторін у шлюбі, воно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу відповідачем не спростована.

ОСОБА_2 звертає увагу, наводить відповідні докази того, що нею за рахунок власних коштів вже після розірвання шлюбу спірне нерухоме майно було відремонтовано, реконструйовано, на що вона витратила значні грошові кошти.

Між тим, такі доводи висновків суду не спростовують, частка ОСОБА_2 за рахунок зазначеного в порядку поділу майна подружжя не може бути збільшена, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що зазначені роботи вона проводила за згодою співвласника та ці роботи були необхідниим для збереження майна.

Стосовно доводів апеляційної скарги щодо пропуску строку позовної давності колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

У частині другій статті 72 СК України визначено та у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

При визначенні початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, отже, сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, в тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте в період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Зазначений правовий висновок щодо визначення перебігу позовної давності до вимог про поділ майна подружжя наведений у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15.

Отже, початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 6 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19), від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19), від 13 липня 2020 року у справі № 570/4234/16-ц (провадження № 61-15213св19) та від 24 лютого 2021 року у справі № 303/6365/17 (провадження № 61-13857св19).

Так, позивач зазначає, що в 2018р. виник спір з приводу користування спірним майном, оскільки відповідачка почала перешкоджати в його використанні.

22.08.2018р. за адресою: АДРЕСА_4 був викликаний черговий наряд патрульної поліції Слобідського ВП ГУ Національної поліції в Харківській області, по прибуттю якого, від ОСОБА_1 надійшла заява, в якій він просить прийняти заходи до його колишньої дружини ОСОБА_2 , яка перешкоджає йому у доступі до спільного майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 .

У довідці Слобідського ВП ГУ Національної поліції в Харківській області від 04.09.2018р., складеної щодо подій 22.08.2018р., зазначено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникли цивільно-правові відносини щодо розподілу спільного майна. ОСОБА_1 рекомендовано звернутися до суду з цивільним позовом до ОСОБА_2 .

Враховуючи, що ОСОБА_1 була зроблена така заява, він 10.09.2018р. звернувся до суду із вказаною позовною заявою.

Колегія суддів не може погодитись і з позицією представника відповідача, що саме з часу ухвалення рішення про розірвання шлюбу починається перебіг позовної давності про поділ майна подружжя, оскільки це спростовується матеріалами справи, так, як вбачається зі змісту рішення Київського районного суду м. Харкова від 21 січня 2015 року про розірвання шлюбу, судом встановлено, що спору з приводу спільно нажитого майна сторони не мають, тобто, судом не встановлювались обставини щодо належності того чи іншого спільного майна подружжя кому-небудь із сторін.

З урахуванням зазначеного, відповідачем не спростовано, що про порушення права власності на спільне майно подружжя ОСОБА_1 стало відомо 22.08.2018р., відтак, строк позовної давності для звернення до суду з позовом ОСОБА_1 не пропущено, а тому відсутні підстави для відмови у задоволенні позову за пропуском строку позовної давності.

Отже, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

У зв`язку з тим, що суд апеляційної скарги дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, понесені позивачемсудові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 371, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.Ю. Тичкова

О.В. Маміна

Повний текс постанови виготовлено 20 грудня 2021 року