Провадження № 2/344/1057/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2021 року місто Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді: Тринчука В.В.,

за участі секретаря с/з: Гудяк Х.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Івано-Франківськ в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно в прядку поділу спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача у якому просить припинити право власності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 з виплатою йому компенсації вартості частки квартири АДРЕСА_1 з урахуванням заборгованості по сплаті аліментів. Визнати за позивачем ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 право власності в цілому на двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Виділити ОСОБА_2 та залишити за ним право власності на комору №ХХХУІ (вбудовану) в будинку АДРЕСА_2 .

В обґрунтовуючи свої позовних вимог зазначила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі, про що складено відповідний актовий запис у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції 22 травня 2013 року. Від цього шлюбу у них є син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який в даний час проживає із позивачем за адресою АДРЕСА_3 , іншого житла у неї із сином немає. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 16.05.2019року шлюб між сторонами було розірвано. Вказує, що за час спільного проживання нами було набуто наступне майно:

двохкімнатна квартира АДРЕСА_1 по 1/2 частці права власності, яке зареєстроване на сторін.

комора №ХХХУІ (вбудована) в будинку АДРЕСА_2 , право власності на яку в цілому зареєстровано за відповідачем.

Вказує, що вартість квартири в сумі 154000,00грн. погоджена відповідачем та нею, на підтвердження чого зазначає рішення Івано-Франківського міського суду від 11.06.2019року у справі №344/4541/19, яким визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Також позивач у позовній заяві зазначає і самостійно визначену нею вартість комора №ХХХУІ (вбудована) в будинку АДРЕСА_2 , яка по її розрахункам становить 26000,00грн.. Позивач вказує, що відповідач з нею та сином не проживає, комунальні платежі не сплачує. Постійні сварки, які влаштовує відповідач через зловживання ним алкоголем негативно впливають на виховання дитини. Також у свої позовній заяві позивач вказала, що ОСОБА_2 недотримується правила співжиття. Спільне проживання в квартирі АДРЕСА_2 з відповідачем є неможливим. У зв`язку із вказаною вище неправомірною, агресивною поведінкою ОСОБА_2 вона змушена неодноразово звертатися до дитячого невропатолога та в Центр психологічної допомоги дітям «Серденько», де з сином ОСОБА_4 проводилися бесіди, так як після спілкування з батьком дитина стає імпульсивною, заляканою, тривожною, має порушений сон. Крім того, вона неодноразово зверталася до правоохоронних органів з приводу погроз та неправомірної поведінки мого колишнього чоловіка ОСОБА_2 , що підтверджується документами органів національної поліції. Також позивач зазначає, що відповідач має заборгованість по сплаті аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Окрім того, відповідач забезпечений житлом та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_4 . Цю адресу проживання ним зазначено при подачі позовної заяви до Івано-Франківського міського суду. Між сторонами не досягнуто порозуміння щодо добровільного вирішення спору. А тому посилаючись на ст. 365 ЦК України позивач просить про задоволення позовних вимог.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 серпня 20120 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на спільне майно. Розгляд справи проводиться за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідачу запропоновано подати відзив на позовну заяву в строк, що не може перевищувати п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали.

08 серпня 2020 року відповідачем подано відзив на позовну заяву. Зі змісту якого убачається, що відповідач заперечує проти позову в повному обсязі. Мотивуючи тим, що Рішенням Івано-Франківського міського суду від 11.06.2019 року вирішено спір у справі №344/4541/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя. Після перегляду даного рішення в Івано-Франківському апеляційному суді де воно залишено без змін, дане рішення набрало законної сили. Відповідач у відзиві спростовує доводи позивача про щодо наявності у нього заборгованості по сплаті аліментів на утримання їхнього неповнолітнього сина долучивши до відзиву довідку про відсутність такої заборгованості. Вказує, що вимога позивача щодо компенсації за рахунок вказаної позивачем заборгованості належної йому на праві власності 1/2 часки вказаної вище квартири є абсурдною.

Відповідач у відзиві вказує, що вимога позивачки щодо зарахування заборгованості по аліментах яка ніби то існує з її слів в рахунок сплати за його частку двохкімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 70,5 кв.м є абсурдною та повідомляє, що жодної заборгованості по сплаті аліментів у нього немає, про що свідчить відповідна довідка котра долучена до даного відзиву (а.с.55). Щодо примусового викупу частки в майні зазначає, що компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Перш за все, якщо говорити про примусовий викуп частки співвласника майна, то він здійснюється згідно ринкової вартості об`єкту нерухомого майна, котра визначається на підставі звіту про оцінку майна здійсненого уповноваженою особою. На даний час вартість частки котру позивачка має намір примусово набути становить близько 500 000 гривень. Після визначення ринкової вартості квартири, звертаючись до суду із позовом позивачка у відповідності до ч. 2 ст. 365 ЦК України повинна внести кошти, що становлять вартість частки на депозитний рахунок суду. Після виконання вищенаведених обставин, може вирішуватися спір по суті в частині наявності відстав передбачених частиною 1 ст. 365 ЦК України. Тому жодної із умов передбачених статтею 365 ЦК України окрім того, що річ є неподільною, немає, а отже немає підстав для задоволення позову. На даний час відповідач вбачає два можливі варіанти добровільного вирішення спору одним із яких є коли вони продають квартиру і ділять кошти у відповідності до часток, або інший, коли позивачка здійснить мені виплату реальної ринкової вартості частки даної квартири за яку я зможу взамін придбати собі інше житло. З огляду на наведене відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

02 жовтня 2020 року позивачем подано до суду відповідь на відзив, в якому вона просить суд вважати заперечення відповідача безпідставними та необґрунтованими, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Також позивачем долучено до матеріалів справи постанову Верховного Суду України справа №344/4541/19 від 05 березня 2020 року, в якій Верховний Суду залишив рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 червня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 16 вересня 2019 року про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя, а саме оспорювану у даному позові квартиру без змін.

У судове засідання позивач та його представник повторно не з`явились, будучи належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, причини неявки не повідомили.

Відповідач та його представник у судове засідання не з`явились, однак до початку розгляду справи подали до суду заяву у якій просили розгляд справи проводити без участі сторонни відповідача, просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові матеріали, встановивши таким чином фактичні обставини справи, застосовуючи загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність, керуючись конституційним принципом верховенства права, оцінивши всебічно, повно та об`єктивно всі наявні у справі докази окремо та у сукупності, застосовуючи відповідні норми матеріального права, утверджуючи та забезпечуючи права людини і основоположні свободи сторін, враховуючи принцип неупередженості, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі,який рішенням Івано-Франківського міського суду розірвано (а.с.18-20) під час шлюбу придбали майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 (а.с.29-32).

Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності комора №ХХХУІ (вбудована) в будинку АДРЕСА_2 , право власності зареєстровано за ОСОБА_2 , а право власності на квартиру АДРЕСА_1 належить 1/2 частки позивачу та 1/2 частки відповідачу (а.с.59).

Згідно розрахунку із сплати аліментів Івано-Франківського міського відділу виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального Управління Міністерства Юстиції (м. Івано-Франківськ) станом на серпень 2020 рік заборгованості по сплаті аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 відсутня (а.с. 55).

На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Доказами, відповідно до ст.76 ЦПК України, є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази мають бути належними (ст.77 ЦПК України) та допустимими (ст.78 ЦПК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України).

Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Зазначена норма матеріального права регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі.

Відповідно до положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

У відповідності до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

- частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

- річ є неподільною;

-спільне володіння і користування майном є неможливим;

- таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.

Правова позиція висловлена Верховним Судом України (справи № 6-37цс13 від 15 травня 2013 року, справа № 6-68цс14 від 02 липня 2014 року, від 24 лютого 2016 року № 6-2784цс15), в якій роз`яснено, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною.

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини визначає: „Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Верховним Судом України викладена правова позиція у справі № 6-37цс13 від 23 вересня 2015 року, відповідно до якої при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п`ята статті 71 СК України4).

Саме ці обставини є визначальними при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Підстав для відступлення від цієї позиції суд не знаходить, така судова практика є незмінною.

Зважаючи на наведені норми, позивачем в ході розгляду справи мали б бути представлені належні та допустимі докази наявності підстав, які б дозволили суду задовольнити її позовні вимоги. В даному випадку такі вимоги закону виконані не були.

Позивач посилається на те, що частка відповідача в квартирі є неподільна річ, і спільне володіння і користування майном є неможливим, при цьому попередньо не внесено вартість часток на депозитний рахунок суду. Суд критично ставиться до вищевказаних тверджень позивача, з огляду на наступне.

По-перше, позивач просить припинити право власності відповідача у спільному нерухомому майні, яке сумарно складає 1/2 такої квартири. За таких умов частка відповідача жодним чином не може вважатися незначною.

По - друге позивач стверджує що у відповідача є заборгованість по сплаті аліментів, і часткова за рахунок боргу визнати за нею право власності в цілому на зазначену вище квартиру. Відповідачем були спростовані такі доводи позивачем, тому суд вважає є їх безпідставними.

По-третє, до суду не було представлено жодного належного доказу з приводу неможливості спільного використання співвласниками такої квартири. Були наведені лише твердження позивача, які вона підтверджувала зареєстрованими зверненнями в органи правопорядку, щодо неправомірності дій відповідача, але нею не було надано результатів розгляду вказаних звернень, а отже позивачем не надано достатніх та допустимих доказів суду що неправомірні дії взагалі були вчинені відповідачем.

А тому, твердження позивача не свідчать про неможливість спільного проживання в двохкімнатній квартирі з окремими кімнатами.

І насамперед, в ході розгляду справи не знайшли свого підтвердження й посилання позивача на те, що припинення права відповідача на належну йому частку в квартирі не завдасть йому істотної шкоди. Оскільки ніхто не може бути позбавлений права володіти та розпоряджатися своїм майном.

Як убачається із матеріалів справи, разом з позивачем ОСОБА_1 проживає неповнолітня дитина, на яку за твердженням позивача відповідач здійснює психологічний тиск. В ході розгляду справи позивачем не було представлено доказів щодо наявності такого факту, відтак твердження, якими позивач обґрунтовувала свої позовні вимоги залишилися недоведеними, а тому не можуть бути прийняті судом.

Враховуючи, наведене, суд приходить до висновку, що таке припинення права відповідача може завдати істотної шкоди його інтересам, та порушить принцип рівності прав співвласників, який забороняє обмеження прав одних співвласників за рахунок інших і ця обставина є визначальною.

А відтак, судом не встановлено обставин, які дають достатні підстави для висновку, що спільне користування сторонами спірним нерухомим майном є неможливим, що припинення права на частку не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача.

Доводи позивача про неможливість виділення належної відповідачу частку у натурі в окреме жиле приміщення не є безумовною підставою для примусового припинення права власності відповідача на частину належної їм спільної квартири. Припинення права власності власника на відповідну частку майна допускається лише за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам, тобто завдана внаслідок припинення права шкода не буде істотною. Суд встановив істотність шкоди, яка може бути завдана відповідачу внаслідок припинення його права власності на частку у спільному майні.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, понесені позивачем витрати по оплаті судового збору відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2-5, 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 258, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, ст. ст. 3, 16, 316, 317, 319, 321, 356, 358, 364 ЦК України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно в прядку поділу спільного майна подружжя - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Івано-Франківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30-ти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.В.Тринчук