ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2021 року м. Херсон

Справа №658/1091/20

Провадження № 22-ц/819/486/21

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий Бездрабко В.О. (суддя-доповідач)

судді: Орловська Н.В.,

Приходько Л.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику сторін апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 19 листопада 2020 року, ухвалене під головуванням судді Чирського Г.М., у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2020 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 28 жовтня 2013 року ОСОБА_1 , з метою отримання банківських послуг, звернулася до ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», де заповнила і підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, на підставі якої відповідачу був відкритий кредитний рахунок та встановлений початковий кредитний ліміт, який у подальшому збільшено до 15000,00грн., зі сплатою процентів за користування кредитними коштами на суму залишку заборгованості за кредитом.

Своїм підписом у заяві позичальник підтвердила, що анкета-заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, «Правилами користування платіжною карткою» та Тарифами Банку, які опубліковані на сайті банку www.privatbank.ua, складає укладений між сторонами кредитний договір.

В порушення взятих на себе зобов`язань позичальник умови договору належним чином не виконувала, у зв`язку з чим допустила утворення заборгованості, яка станом на 10 березня 2020 року становить 64198,12грн., яка складається з: 39168,64грн. - заборгованість за тілом кредиту, в т.ч.: 00,00грн. заборгованість за поточним тілом кредиту, 39168,64грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 11848,54грн. - заборгованість за процентами, нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України, 9647,70грн. нарахована пеня, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6. Умов і правил надання банківських послуг: 500,00грн. - штраф (фіксована частина), 3033,24грн. - штраф (процентна складова) та судові витрати по справі, які банк просив стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області від 19 листопада 2020 року у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Не погодившись із рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області від 19 листопада 2020 року, АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Скарга мотивована тим, що позичальник, підписавши анкету-заяву фактично підтвердив, що ознайомився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а отже погодився з укладенням договору приєднання. При цьому, Умови та Правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не потрібен, якщо саме ці Умови та Правила були чинними під час укладення договору.

Банк зазначив, що відповідно до положень ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір встановлюється на рівні облікової ставки Національного банку України.

Апелянт вказав, що основними вимогами банку за кредитним договором до боржника є повернення наданих кредитних коштів та отримання процентів за їх користування, і ця умова є істотним фактором при наданні кредитних коштів.

Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, місцевий суд не мав підстав відмовляти у стягненні процентів по кредиту, пені, штрафів.

Правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не скористалася.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 28 жовтня 2013 року відповідач ОСОБА_1 , з метою отримання банківських послуг, звернулася до ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», де заповнила і підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, на підставі якої банк надав відповідачу кредит, у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, який в подальшому, згідно виписки по рахунку було збільшено до 16000,00грн.

У відповідності до умов укладеного з банком договору про надання банківських послуг від 28 жовтня 2013 року ОСОБА_1 були видані кредитні картки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , зі строком дії перевипущеної картки - до липня 2021 року, що підтверджується довідкою АТ КБ «ПриватБанк» (а.с.26).

Звернувшись до суду із позовом, банк вказав, що позичальник взяті на себе зобов`язання за кредитним договором не виконує, у результаті чого станом на 10 березня 2020 року утворилась заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 64198,12грн., з яких: 39168,64грн. - заборгованість за тілом кредиту, в т.ч.: 00,00грн. заборгованість за поточним тілом кредиту, 39168,64грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 11848,54грн. - заборгованість за процентами, нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України, 9647,70грн. нарахована пеня, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6. Умов і правил надання банківських послуг: 500,00грн. - штраф (фіксована частина), 3033,24грн. - штраф (процентна складова).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені, а також штрафів за порушення строків виконання договірних зобов`язань, суд першої інстанції виходив із відсутності правових підстав для їх стягнення з відповідача, зважаючи на те, що надані банком Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг підпису ОСОБА_1 не містять, а тому їх не можна розцінювати, як складову частину кредитного договору, укладеного між сторонами 28 жовтня 2013 року. Крім того, кошти отримані відповідачем за кредитним договором, були сплачені останньою в повному обсязі.

Колегія суддів погоджується із висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно ч. 1, 2 ст.1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в «ПриватБанк» від 28 жовтня 2013 року відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені та штрафів) за порушення зобов`язання, а також погодженого сторонами розміру процентів за користування кредитними коштами.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у стягненні з боржника процентів за користування кредитними коштами в порядку ст.1048 ЦК України є неприйнятними, оскільки згідно заявленого банком позову у ОСОБА_1 відсутня заборгованість за нарахованими процентами й вимога про їх стягнення позивачем не заявлялася.

Банк, пред`явивши вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості: заборгованість за процентами нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, а також пеню та штрафи за порушення строків платежів.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 28 жовтня 2013 року, посилався на «Умови та Правила надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк», «Тарифи Банку», які розміщені на сайті:https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини спірного договору, в яких визначені, серед іншого, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, у тому числі, проценти за несвоєчасне погашення кредиту, пені та штрафів за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме із розміщеними банком на сайті кредитора Тарифами, Умовами та правилами у вказаній редакції був ознайомлений відповідач і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядку нарахування, оскільки витяг з Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», а також Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» підпису відповідача не містять.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19), зауважила на тому, що роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

За таких обставин та за відсутності належних доказів на підтвердження про конкретно запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за порушення строків виконання договірних зобов`язань, надані банком Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк» не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, а тому їх не можна розцінювати, як складову кредитного договору, укладеного між сторонами 28 жовтня 2013 року шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Таким чином, висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимог АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення заборгованості за пенею у розмірі 9647,70грн. та штрафами у загальному розмірі 3533,24грн. є законними та обґрунтованими, відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів»(далі - Закон № 1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XIIспоживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у рішенні по справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 , АТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону №1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодив зі споживачем саме ті умови, про які вважав узгодженими банк.

Щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту.

На підтвердження розміру заборгованості ОСОБА_1 за договором б/н від 28 жовтня 2013 року, АТ КБ «Приватбанк» надано розрахунки заборгованості відповідача станом на 31 жовтня 2015 року (а.с. 9-11), станом на 31 жовтня 2019 року (а.с. 12-18) та станом на 10 березня 2020 року (а.с. 19), а також виписку по рахункам станом на 01 березня 2020 року (а.с. 20-25).

Так, з наданих позивачем розрахунків заборгованості та виписки по рахункам встановлено, що фактичні витрати відповідачем кредитних коштів без нарахованих відсотків та пені, за період з 28 жовтня 2013 року по 01 березня 2020 року становили 23736,65грн., а на погашення за наданим кредитом ОСОБА_1 сплатила кошти в сумі 69569,79грн., що свідчить про відсутність у останньої заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором б/н від 28 жовтня 2013 року, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та за простроченим тілом кредиту.

Що стосується вимог про стягнення процентів, нарахованих на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже,у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави,стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У позовній заяві банк зазначив, що згідно п.1.1.7.12 Договору, договір діє на протязі 12 місяців з моменту його підписання. Якщо на протязі цього строку жодна з сторін не проінформує другу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на той же строк.

Отже, у відповідності до цього пункту строк дії договору мав закінчитися 28 жовтня 2014року. Матеріали справи не містять даних, що договірні відносини між сторонами припинилися, а відтак договір є неодноразово пролонгованим, строк дії якого визначений до 28 жовтня 2020 року, що позивачем не заперечується.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначений висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18.

Таким чином, положення наведеної норми права (ст.625 ЦК України) підлягають застосуванню після закінчення договірних правовідносин, які як зазначив банк та було встановлено судом, на час звернення позивача до суду не є припиненими, а отже нарахування заборгованості та проведення її стягнення у порядку ст. 625 ЦК України задоволенню не підлягають.

Окремо слід зазначити, що долучена банком до матеріалів апеляційної скарги довідка про Умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна» 30 днів пільгового періоду по договору № SAMDN4466 (а. с. 190) на підтвердження викладених в позовній заяві обставин, колегією суддів до уваги не приймається, оскільки з наданої копії довідки не вбачається, що вона стосується саме виниклих між сторонами правовідносин на підставі анкети - заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 28 жовтня 2013 року, з огляду на те, що зазначена довідка має інший номер договору та датована іншою датою, а саме 09 вересня 2011 року, що свідчить про її належність до іншого кредитного договору. Крім того, із зазначеної довідки не можливо встановити ким вона підписана, так як довідка містить лише підпис, без зазначення, кому такий підпис належить, іншу сторону договору за вказаними зобов`язаннями та обставини її підписання зі змісту довідки встановити неможливо.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують і не містять посилань, які б вказували на незаконність ухваленого у справі рішення.

Оскільки місцевим судом повно та всебічно з`ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374,375,382-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 19 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає згідно ст.389 ч.3 п.2, ст.19 ч.6 п.1 ЦПК України.

Головуючий: В.О. Бездрабко

Судді: Н.В. Орловська

Л.А. Приходько