Справа № 510/2536/20
Провадження 2/510/630/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.02.21 року Ренійський районний суд Одеської області

У складі: головуючого судді - Сорокіна К.В.,

при секретарі - Івановій Н.С.

розглянувши у підготовчому судовому засіданні у залі суду в місті Рені справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права власності на майно, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернулась до суду із позовом до відповідачів про визнання права власності на житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 та земельну ділянку (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (площею 0,1000 га кадастровий номер :02:002:0289). Свої позовні вимоги мотивує тим, що 05.12.2018 р. між нею та відповідачами, у простій письмовій формі, було укладено договір купівлі продажу житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 та земельної ділянки (присадибна ділянка), який не був посвідчений нотаріально, але було виконано всі суттєві умови договору. Згодом з`ясувалось, що житловий будинок не оформлений, тому придбане позивачем майно, було відчужено особами, які не мали на це право, але у зв`язку з тим, що вона є добросовісним набувачем, та відсутні підстави для витребування в неї майна, передбачені ст. 388 ЦК України, позивач просить задовольнити її позовні вимоги.

Позивач у підготовче судове засідання не з`явилась, направила до суду заяву з проханням розглянути справу у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідачі по справі, у підготовче судове засідання не з`явились, направили до суду заяву з проханням розглянути справу у їх відсутності, позовні вимоги визнають в повному обсязі.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: нотаріально не посвідчений договір купівлі продажу від 05.12.2018 р., укладеного між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про купівлю житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 та земельної ділянки на якій він розташований; розписки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про отримання кожним по 42500 грн. за житловий будинок з земельною ділянкою, на якій він розташований від 05.12.2018 р.; витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 , власники ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , право власності зареєстровано 19.10.2020 р.; технічний паспорт на житловий будинок по АДРЕСА_1 , самочинних споруд не має; Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно., а саме земельну ділянку (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 (кадастровий номер :02:002:0289), власники ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; виттяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку.

Дослідивши надані докази, судом було встановлено, що 05.12.2018 р. позивач домовилась із відповідачами про покупку житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 та земельної ділянки, на якій він розташований.

В той же день було укладено відповідний договір купівлі-продажу, який не було посвідчено у нотаріальному порядку. Позивач передала ОСОБА_2 та ОСОБА_3 гроші у сумі 85000 грн., що підтверджується відповідними розписками, які знаходяться в матеріалах справи, а відповідачі передали позивачу ключі від житлового будинку.

Так як, згідно законодавства, подібні договори підлягають нотаріальному посвідченню, позивач через деякий час запропонувала відповідачам привести домовленість у відповідності до вимог закону, на що відповідачі повідомили, що не можуть це зробити, оскільки в них відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок, так як не провели реєстрацію нерухомого майна, що робить неможливим укласти договір купівлі продажу житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 та земельної ділянки на якій він розташований.

Про існування цих обставин, позивачу нічого не було відомо, оскільки перед оформленням правочину, відповідачі завірили позивача, що вони є власниками нерухомого майна.

Таким чином, на момент укладання договору, тобто на 05.12.2018 р., відповідачі не мали право віджувати даний об`єкт нерухомості, тому придбане позивачем майно було відчужено особами, які не мали на це право. Лише 23.10.2020 р. відповідачами було зареєстровано права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки надані суду документи в повному обсязі підтверджують обставини викладені у позовній заяві.

Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у зв`язку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків.

Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі продажу повинен бути укладений у письмовій формі і посвідчений нотаріально, якщо хоча б однією із сторін є громадянин, і недотримання цієї вимоги є підставою для визнання укладеного договору недійсним. Разом з тим, між сторонами була досягнута взаємозгода відносно всіх істотних умов договору, оскільки позивач передав продавцю обумовлену суму, а продавець передав позивачу майно та документи на нього.

Згідно матеріалів справи, сторонами, при укладанні договору купівлі-продажу була досягнута угода по всіх істотних умовах: відповідачам передані гроші у сумі 85 000 грн., що підтверджується розписками, а позивачу об`єкт нерухомості. Відповідачі жодного разу не висували вимоги щодо повернення вказаного об`єкту нерухомості, не заперечували проти визнання права власності за позивачем, про що свідчать заяви, які міститься в матеріалах справи.

Відповідно ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

На підставі ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Частиною 1 ст. 397 ЦК України, передбачено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Згідно ч. 3 ст. 397 ЦК України, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Так, позивач набула право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 та земельну ділянку, на якій він розташований, в порядку ст. 330 ЦК України, як добросовісний набувач, придбавши його у відповідачів, які фактично не мали права його відчужувати на той період, оскільки їх право власності на житловий будинок не було оформлено.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Підстав, які не дозволяють визнання права власності за позивачем, судом не встановлено. Таким чином, суд вважає за можливе визнати за позивачем, як за добросовісним набувачем, право власності на житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 та земельну ділянку під будівництвом.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Виходячи з вищевикладеного,

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 133, 141, 200, 206, 223, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 330, 328, 388, ЦК України (2003 р.) суд -

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права власності на майно задовольнити.

2. Визнати за ОСОБА_1 право власності на: житловий будинок з надвірними спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, цільове призначення якої будівництво та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (площею 0,1000 га, кадастровий номер :02:002:0289).

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя К.В. Сорокін