Провадження № 2-з/638/569/21
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2021 року Дзержинський районний суд міста Харкова

в складі головуючого судді Штих Т.В.

при секретарі Овчаренко К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої залиттям квартири, в порядку розгляду заяви про забезпечення позову,-

встановив:

ОСОБА_1 подано заяву про забезпечення позову, в якій він просить накласти арешт на 2-кімнатну квартиру по АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 ..

В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що ним подано позовну заяву про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої залиттям його квартири з ОСОБА_2 .. Позивач вказує, що у власності ОСОБА_2 є квартира АДРЕСА_2 . За його відомостями у цій квартирі здійснюється ремонт з метою її продажу, це може утруднити та, навіть, зробити неможливим виконання рішення.

Перевіривши матеріали заяви про забезпечення позову та додані до неї документів, суд дійшов наступних висновків.

Як вбачається зі змісту заяви, вона не відповідає вимогам ст.151 ЦПК України, оскільки в порушення вимог п.2, 3, 5, 6 ч.1 ст. 151 ЦПК України, в заяві не зазначено реєстраційні номери облікової картки платника податків (для фізичних осіб) сторін, за його наявності, або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв`язку та адресу електронної пошти, за наявності; не вказаний предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; не зазначено ціну позову, про забезпечення якого просить заявник;, заява не містить пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення. Крім того, ОСОБА_1 не надано жодних доказів на підтвердження того, що квартира, на яку він просить накласти арешт, належить саме відповідачці. Таким чином, заявником в даній заяві не зазначено будь-яких належних доказів, потрібних для забезпечення позову, які б надавали підстави для вирішення даної заяви по суті та вказували на її обґрунтованість, співмірність та відповідність вимогам закону.

Крім того, як вбачається заява викладена російською мовою, з приводу чого суддя зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 9 ЦПК України цивільне судочинство в судах провадиться державною мовою.

Частиною першою статті 10 Конституції України встановлено, що державною мовою в Україні є українська мова.

У рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 1999 року (справа № 10-рп/99) зазначено, що українська мова як державна є обов`язковим засобом спілкування на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування (мова актів, роботи, діловодства, документації тощо), а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначаються законом (частина п`ята статті 10 Конституції України).

Крім того, згідно частини першо їстатті 6 Закону України "Про засади державної мовної політики"державною мовою України є українська мова. Відповідно до частини третьої статті 14 Закону України "Про засади державної мовної політики" сторони, які беруть участь у справі, подають письмові процесуальні документи і докази, викладені державною мовою. Відповідно сторони, які беруть участь у справі, подають до суду письмові процесуальні документи і докази, викладені державною мовою.

За частиною другою статті 10 Конституції України українська мова має виконувати відповідну державотворчу, на відміну від інших мов, функцію, а отже, бути в постійній дії і максимально працювати у всіх сферах суспільного життя, відіграючи певну роль. Зазначене вказує на підстави для виокремлення української мови із сукупності інших національних мов, якими громадяни України можуть користуватися у повсякденному житті, і для набуття нею обов`язкового загальновживаного статусу. Таке твердження не є приниженням або ігноруванням положень частини друго їстатті 10 Конституції України про гарантування вільного розвитку, використання й захисту російської, інших мов національних меншин України, оскільки, в частинах першій, другій, третій цієї статті закладено різні завдання і призначення, які не можна змішувати, а отже, й помилково протиставляти одну одній або шукати прояви запрограмованого конфлікту.

Аналогічного висновку прийшов і Верховний Суд в ухвалі від 20.10.2020 по справі № 623/1204/20.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЦПК України учасники судового процесу, які не володіють або недостатньо володіють державною мовою, мають право робити заяви, надавати пояснення, виступати в суді і заявляти клопотання рідною мовою або мовою, якою вони володіють, користуючись при цьому послугами перекладача, в порядку, встановленому цим Кодексом.

З огляду на зазначене, заява повинна бути викладена державною (українською) мовою.

Заявник не позбавлений права звернутися до перекладача з метою приведення позовної заяви у відповідність до вимог закону.

Аналогічна позиція викладена в ухвалі Верховного суду від 21.01.2019 року (справа №761/42431/17).

Згідно ч.9 ст. 153 ЦПК України, суд, встановивши, що заяву про забезпечення позову подано без додержання вимог статті 151 цього Кодексу, повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу.

За таких обставин, з урахуванням того, що заява не відповідає вимогам ст. 151 ЦПК України, суддя вважає необхідним повернути заяву про забезпечення позову заявнику, що не позбавляє заявника права повторно звернутись до суду з заявою, оформленою згідно ст.151 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 151, 153 ЦПК України, суддя, -

ухвалив:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову - повернути заявнику.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в п`ятнадцятиденний строк з дня проголошення ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, протягом 15 днів з дня вручення їй копії ухвали суду.

Суддя: Т.В. Штих.