ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2263/21 Справа № 171/62/20 Суддя у 1-й інстанції - Кащук Д. А. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2021 року м.Кривий Ріг

справа № 171/62/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Барильської А.П.,

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання- Голуб О.О.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідачі: Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз», Товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи "Дніпропетровськгаз» на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2020 року, яке ухвалено суддею Кащук Д.А. у смт Софіївка Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 04 листопада 2020 року, -

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз», Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут», третя особа без самостійних вимог: Комунальне підприємство «Зеленодольський міський водоканал», про захист прав споживачів.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 . 18.05.2015 року між нею, як споживачем, ТОВ «Дніпропетровськгаз збут», як постачальником газу, та АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз», як газорозподільним підприємством, укладено договір № про надання послуг з газопостачання.

Оскільки у квартирі позивача був відсутній індивідуальний газовий лічильник, ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» здійснювало постачання природного газу і нараховувало вартість послуг з газопостачання позивачу до 01.01.2017 року згідно норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, затверджених відповідними постановами КМУ від 08.06.1996 р. № 609 та від 23.03.2016 р. № 203.

27.12.2016 року відповідач АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» здійснив встановлення загальнобудинкового вузла обліку газу для комерційного обліку споживання природного газу мешканцями будинку АДРЕСА_2 , а відповідач ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» почав здійснювати нарахування вартості послуг з газопостачання у відповідності з Тимчасовим положенням про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку, що затверджений Постановою КМУ від 16.05.2002 року № 620, в редакції Постанови від 27.01.2016 р. № 46.

Позивач вважає незаконними вказані дії відповідачів, оскільки останніми не було складено акт розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін, вказаний акт не надано для підписання позивачу, точка обліку не була визначена, тобто не було вихідних даних для розрахунку проекту, що свідчить про те, що відповідач АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» не міг розробити проект та не мав права здійснювати монтаж загальнобудинкового приладу обліку.

Також позивач вказує, що вимоги до облаштування та експлуатації будинкового вузла обліку не поширюються на населення, що підтверджується відсутністю в Тимчасовому положенні такого суб`єкта, як побутові споживачі (населення).

Позивач є власником квартири у багатоквартирному будинку, між тим, цей будинок не має власника (балансоутримувача), що володіє даним будинком одноособово, оскільки даний будинок, як цілісність, є спільною частковою власністю власників квартир та приміщень цього будинку, тобто управління здійснюється співвласниками відповідно до Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку». За відсутності одноособового балансоутримувача (власника) багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 неможливо застосувати положення п.1 глави 5 розділу ІХ Кодексу ГРС, адже співвласникам даного багатоквартирного будинку, які є побутовими споживачами (населенням), по їх об`єктах встановлюються квартирні лічильники газу відповідно до Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» та глави 4 розділу ІХ Кодексу ГРС.

Таким чином, позивач вважає, що дії відповідача АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» щодо встановлення загальнобудинкового приладу обліку газу замість квартирних лічильників газу побутовим споживачам у вищевказаному багатоквартирному будинку є незаконними, оскільки вони вчиненні з порушенням положень ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», Кодексу ГРС, Типового договору розподілу природного газу.

Позивач ОСОБА_1 , зважаючи на відсутність її згоди на встановлення загально будинкового лічильника газу, 05.11.2019 року звернулася до відповідачів з проханням встановити в її квартирі квартирний прилад обліку газу за рахунок АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» та поновити режим нарахування об`єму спожитого природного газу, відповідно до Норм споживання природного газу населення у разі відсутності газових лічильників з 01.01.2017 року, однак у цьому їй було відмовлено.

Так, 09.12.2019 року позивач отримала відповідь АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» про те, що ст.6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» не передбачає встановлення лише індивідуальних лічильників газу; згідно Інвестиційної програми газорозподільного підприємства АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» у будинку позивача передбачено встановлення загальнобудинкового лічильника газу, а тому відсутні підстави для встановлення індивідуального лічильників газу; побутовий споживач може встановити індивідуальний лічильник газу за власні кошти або кошти місцевого бюджету.

Крім того, з відповіді КП «ЗМВ» від 12.12.2019 року на запит позивача вбачається, що вказане комунальне підприємство являється балансоутримувачем багатоквартирних будинків лише в частині неприватизованого житла, власником якого є Зеленодольська міська об`єднана територіальна громада. Відтак, багатоквартирний будинок, в якому розміщується квартира позивача, не перебуває на балансі КП «ЗМВ». У місті Зеленодольську ініціатором встановлення будинкових вузлів обліку на багатоквартирних будинках є оператор ГРМ, при цьому ця ініціатива не погоджувалася з іншою стороною, тобто зі співвласниками багатоквартирних будинків. Акт балансового розмежування зі схемою та акт зняття первинних показників з лічильників та вводу лічильників в експлуатацію з боку КП «ЗМВ» не погоджувались та в КП «ЗМВ» відсутні.

Посилаючись на викладене, позивач ОСОБА_1 просила суд визнати незаконним встановлений ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» з 01.01.2017 року режим нарахування об`ємів спожитого природного газу згідно показань загальнобудинкового приладу обліку газу позивачу за адресою: АДРЕСА_3 ; зобов`язати ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» поновити з 01.01.2017 року позивачу за зазначеною вище адресою режим нарахування природного газу відповідно до Норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, затверджених Постановою КМУ від 27.02.2019 року № 143; зобов`язати ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» здійснити позивачу, як побутовому споживачу за згаданою адресою, перерахунок вартості послуг з газопостачання відповідно до Норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 23.03.2016 року № 203, за період з 01.01.2017 року по день ухвалення судового рішення; зобов`язати АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» в строк до 01.01.2021 року здійснити за власний рахунок встановлення позивачу за адресою: АДРЕСА_3 , індивідуального газового лічильника як побутовому споживачу.

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Зобов`язано Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» за власний рахунок здійснити встановлення в квартирі ОСОБА_1 , що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , індивідуального газового лічильника, як побутовому споживачу.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» на користь держави судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп.

В апеляційній скарзі відповідач АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача посилаючись на те, що будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 включено до переліку будинків, в яких заплановано встановлення загальнобудинкового ВОГ, у зв`язку з чим відповідач не може відступати від положень, затверджених вказаною постановою НКРЕКП. Крім того, відповідач вказує, що ним були розроблені технічні умови на проектування загальнобудинкового ВОГ за згаданою адресою, відповідно до яких було розроблено проект № 5006 встановлення ВОГ за вказаною адресою, після чого відповідачем за власний кошт в багатоквартирному будинку по АДРЕСА_2 було встановлено загальнобудинковий ВОГ G-10, заводський № 34320363, який прийнято в експлуатацію. З моменту встановлення загальнобудинкового ВОГ облік спожитого мешканцями будинку газу вважається комерційним, а обсяги споживання по кожній квартирі визначаються у порядку, визначеному Постановою КМУ № 620 від 16.05.2002 року, якою затверджено Тимчасове положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загально будинкового вузла обліку газу.

На виконання п.4 Тимчасового Положення «Про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку газу», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 620 від 16.05.2002 року, між балансоутримувачем, яким є комунальне підприємство «Зеленодольський міський водоканал», та на той час ПАТ «Дніпропетровськгаз» 27.12.2016 року було укладено договір № 23 про забезпечення можливості проведення монтажу, збереження та здійснення експлуатації загальнобудинкового ВОГ та договір № 24 щодо зняття показань загальнобудинкового ВОГ, які належним чином підписані, дотепер є чинними, ніким не оскаржені.

Відповідно до знятих показань лічильника позивачам нараховується плата за надані послуги з газопостачання, а відповідачем - ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» цілком законно виставляються рахунки. У разі незгоди споживачів розраховуватися за спожитий газ за показаннями загальнобудинкового вузла обліку газу вони можуть встановити квартирні лічильники газу окремо на кожну квартиру. Відповідач вважає, що Відповідачем-1 цілком законно нараховується плата за надані послуги з газопостачання на підставі показань ВОГ. Вимога щодо безоплатного встановлення індивідуальних лічильників газу є незаконною, оскільки таке право не передбачено жодним нормативним документом. Щодо вимоги позивачів здійснити перерахунок вартості послуг з газопостачання відповідно до норм споживання природнього газу населенням, починаючи з 01.01.2017 року, відповідач зазначив, що в Постановах Кабінету Міністрів України, на які посилається позивач, зазначено, що Норми споживання природнього газу населенням діють у разі відсутності газових лічильників. Оскільки на будинку, де проживає позивач, встановлено загальнобудинковий ВОГ, то відсутні підстави для здійснення перерахунку. Також відповідач вважає, що позов пред`явлено передчасно, оскільки строк - 01.01.2021 року ще не настав і право позивачів не порушено.

Крім того, апелянтом наголошено на сплив строків позовної давності, оскільки позивач ще з 01.01.2017 року достеменно знала про встановлення АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» загальнобудинкового вузла обліку газу для комерційного обліку споживання природного газу у багатоквартирному будинку АДРЕСА_2 , оскільки сплачувала з цього часу кошти за спожитий природний газ згідно нових нарахувань відповідача ТОВ «Дніпропетровськгаз збут», виконаних ним на основі загальнобудинкових показань лічильника газу, тоді як з позовом до суду вона звернулася лише 14.01.2020 року, тобто після закінчення загального строку позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» зазначає, що оскаржуване судове рішення постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги відповідача АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» є обґрунтованими, а тому апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення суду - скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача зауважує на тому, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, представника АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» - Мартинову Н.Ю., яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзивів на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Рішення суду першої інстанції не оскаржено позивачем та ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним встановлений ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» з 01.01.2017 року режим нарахування об`ємів спожитого природного газу, згідно показань загальнобудинкового приладу обліку газу позивачу за адресою: АДРЕСА_3 ; зобов`язання ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» поновити з 01.01.2017 року позивачу за зазначеною вище адресою режим нарахування природного газу відповідно до Норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, затверджених Постановою КМУ від 27.02.2019 року № 143; зобов`язання ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» здійснити позивачу, як побутовому споживачу за згаданою адресою, перерахунок вартості послуг з газопостачання відповідно до Норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 23.03.2016 року № 203, за період з 01.01.2017 року по день ухвалення судового рішення, тому, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в цій частині не підлягає перегляду судом апеляційної інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 . 18.05.2015 року між нею, як споживачем, ТОВ «Дніпропетровськгаз збут», як постачальником газу, та АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз», як газорозподільним підприємством, укладено договір № про надання послуг з газопостачання.

Відповідно до Постанови НКРЕКП №1274 від 16 квітня 2015 про видачу ліцензії на розподіл природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ, ПАТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз», правонаступником якого є АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз», видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з розподілу природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ.

ПАТ «Дніпропетровськгаз», правонаступником якого є АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз», встановило на будинку АДРЕСА_2 загальнобудинковий вузол обліку газу, у зв`язку з чим позивачу з січня 2017 року, в односторонньому порядку, почали нараховувати об`єми використаного природного газу згідно показань загальнобудинкового приладу обліку.

Спір між сторонами виник з приводу неправомірного встановлення загальнобудинкового приладу обліку природного газу на будинок АДРЕСА_2 та відмови відповідача АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» встановити позивачу індивідуальний лічильник природного газу.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог позивача в частині зобов`язання АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» за власний рахунок здійснити встановлення в квартирі позивача індивідуального газового лічильника, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки позивач сплачувала за газопостачання за встановленими тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу, у тому числі безпосередньо індивідуальних та не відмовлялась від встановлення квартирного лічильника газу, то відповідач зобов`язаний надавати послуги, які оплачені позивачем. Дії відповідача АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» щодо встановлення загальнобудинкового приладу обліку газу замість квартирного лічильника газу побутовому споживачу ОСОБА_1 у будинку АДРЕСА_2 є незаконними та вчинені з порушенням положень Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», Кодексу ГРС, Типового договору розподілу природного газу, у зв`язку з чим останній зобов`язаний виконати вимоги частини першої статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» та забезпечити встановлення лічильника газу для позивача, що проживає у квартирі, у якій газ використовується тільки для приготування їжі.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно частини першої статті 5 Закону України «Про захист прав споживачів», держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності.

За змістом статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів», права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення.

Відповідно до пунктів 3, 4, 7 частини першої статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо виконавець послуги нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином.

Як зазначено в преамбулі Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції станом на час звернення позивачів до суду з цим позовом, цей Закон визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», наведені нижче терміни вживаються в такому значенні: житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; виконавець - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору: засіб обліку - прилад, технічний пристрій для обліку кількісних та/або якісних показників житлово-комунальної послуги, який має нормовані метрологічні характеристики; комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством; норми споживання - кількісні показники споживання житлово-комунальних послуг, затверджені згідно із законодавством відповідними органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування; споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується на таких принципах: забезпечення раціонального використання наявних ресурсів та сталого розвитку населених пунктів; регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги, перелік яких визначено цим Законом, з урахуванням досягнутого рівня соціально-економічного розвитку, природних особливостей відповідного регіону та технічних можливостей; забезпечення рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану, віку, місцеперебування та форми власності юридичних осіб тощо; забезпечення соціального захисту малозабезпечених громадян.

Як наведено у статті 3 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг, суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг.

Відповідно до частини першої статті 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: перша група - це житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Тарифи на газопостачання відносяться до першої групи.

Згідно з частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Відповідно до ч.1,2 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавець зобов`язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору.

Як зазначено у частині першій статті 30 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», державне регулювання цін/тарифів базується на таких основних принципах доступності житлово-комунальних послуг для всіх споживачів та рівності правових гарантій.

Правові, економічні та організаційні засади забезпечення всіх категорій споживачів вузлами обліку природного газу з метою запровадження повного комерційного (приладового) обліку природного газу визначені Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природнього газу».

Відповідно до глави 1 розділу 1 Кодексу ГРС, Оператор ГРМ - суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління.

ПАТ «Дніпропетровськгаз», правноступником якого є АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз», є Оператором ГРМ.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», в редакції на час звернення позивачів до суду з цим позовом, фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.

Згідно з положеннями статті 6 Закону Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» та графіками оснащення квартир і приватних будинків лічильниками газу, розробленими відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2012 року № 259-р «Деякі питання забезпечення комерційного (приладового) обліку природного газу», газорозподільні підприємства зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується для підігріву води та приготування їжі (плита газова + газова колонка) - до 01 січня 2016 року, тільки для приготування їжі - до 01 січня 2018 року. Відповідно до абзацу четвертого підпункту «а» пункту 2 частини першої статті 6 зі змінами, внесеними згідно із Законом від 21 грудня 2017 року «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», - тільки для приготування їжі - до 01 січня 2021 року.

Як встановлено матеріалами справи, позивач є споживачами природного газу, а Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» - Оператором ГРМ, виконавцем комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи у забезпеченні газопостачанням.

На підставі Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2500 між позивачем та ПАТ «Дніпропетровськгазправонаступником якого є Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз», був укладений публічний типовий договір з постачання природного газу споживачам.

Відповідно до пунктів 1.1-1.3 казаного Типового договору, цей договір є публічним, регламентує порядок та умови переміщення природного газу з метою фізичної доставки Оператором ГРМ обсягів природного газу, які належать споживачам (їх постачальникам), до об`єктів споживачів, а також правові засади санкціонованого відбору природного газу з газорозподільної системи. Умови договору однакові для всіх споживачів України.

Цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 ЦК України на невизначений строк. Фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема сплата рахунка Оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу.

У пункті 1.4 Типового договору вказано, що термін, що використовується в цьому договорі, має таке значення: «споживач» - фізична або юридична особа чи фізична особа - підприємець, об`єкт якої підключений до газорозподільної системи Оператора ГРМ. Інші терміни вживаються у значеннях, наведених у Законі України «Про ринок природного газу» та Кодексі ГРС.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач приєдналась до вказаного Типового договору, оскільки щомісячно споживає природний газ та щомісячно сплачує рахунки за спожитий природний газ.

Отже, права та обов`язки споживача чітко визначені положеннями Типового договору розподілу природного газу, затвердженого Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2500.

Згідно з пунктом 2.1 цього Типового договору ПАТ «Дніпропетровськгазправонаступником якого є Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз», взяло на себе зобов`язання постачати природний газ споживачам в необхідних об`ємах (обсягах), а позивачі взяли на себе зобов`язання своєчасно сплачувати вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені цим договором.

Відповідно до вимог статті 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

У частині першій статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до вимог статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За положеннями постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 28 грудня 2011 року № 150 «Про встановлення тарифу на транспортування природного газу та про встановлення тарифу на послуги з розподілу природного газу» (з 2011 року по 31 травня 2017 року) до структури тарифу було включено вартість витрат на встановлення лічильників газу населенню за кожні поставлені (розподілені) 1000 куб. м природного газу.

Згідно з додатком № 1 до вказаної постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, в структурі тарифу затверджено витрати на встановлення лічильників газу населенню за поставлені 1000 куб. м природного газу, які становили 6,96 грн, а згідно з додатком № 1 до постанови від 27 вересня 2016 року № 1625 у структурі тарифу витрати на встановлення індивідуальних лічильників газу населенню за розподілені 1000 куб. м становлять 25,20 грн.

Оскільки позивач по справі сплачувала за газопостачання за встановленими тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу, у тому числі безпосередньо індивідуальних, то відповідач Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» зобов`язаний надавати послуги, які оплачені позивачем, та відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» зобов`язаний забезпечити встановлення лічильників газу для населення, тобто для позивача, що проживає у квартирі, у якій газ використовується тільки для приготування їжі.

Доводи апеляційної скарги відповідача АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» про те, що встановлення загальнобудинкового приладу обліку природного газу на будинку АДРЕСА_2 виконано за кошти АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» та не суперечить Законодавству України, чинного на час встановлення цього приладу обліку, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на наступне.

Так, згідно пунктів 2,3 глави 1 Розділу ІХ Кодексу ГРМ, в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин, визначення фактичного об`єму споживання (розподілу) природного газу по об`єкту побутового споживача здійснюється на межі балансової належності між Оператором ГРМ і побутовим споживачем на підставі даних лічильника природного газу з урахуванням вимог цього Кодексу та договору.

Якщо побутовий споживач за договором розподілу природного газу не забезпечений лічильником газу, фактичний об`єм спожитого (розподіленого) природного газу по об`єкту побутового споживача за відповідний календарний місяць визначається за нормами споживання.

Відповідно до п.4 гл.1 розділу ІХ Кодексу ГРС, комерційний вузол обліку встановлюється (організовується) в точці вимірювання, яка має збігатися з межею балансової належності (точкою комерційного обліку) між суміжними власниками газових мереж.

Відповідно до п.1 гл.5 розділу ІІІ Кодексу ГРС, межа балансової належності та експлуатаційної відповідальності між Оператором ГРМ та споживачем (суміжним суб`єктом ринку природного газу) визначається в акті розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін, що є невід`ємною частиною договору розподілу природного газу (або у передбачених цим Кодексом випадках технічній угоді про умови приймання-передачі газу ГРМ).

Акт розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін в обов`язковому порядку має містити схему газопроводів з визначенням на них межі балансової належності, точки вимірювання (місця встановлення вузла обліку) та напрямів потоків природного газу.

Судом встановлено, що загальнобудинковий прилад обліку природного газу для мешканців будинку АДРЕСА_2 встановлено у січні 2017 року та відповідачем АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» не було надано, ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції, жодного доказу про складання Акту розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін, який у встановленому законом порядку було б погоджено із споживачами або ж з їх представником.

Доводи відповідача АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» про те, що загальнобудинковий вузол обліку встановлено 01.01.2017 року на підставі договору № 23 на підключення газових лічильників та договору № 24 щодо зняття показань газових лічильників, укладеними з КП «Зеленодольський міський водоканал», колегією суддів відхиляються, оскільки, згідно відповіді КП «Зеленодольський міський водоканал» від 13.03.2017 року, в багатоквартирних будинках м. Зеленодольськ послуги газопостачання надаються на підставі договорів, які укладені безпосередньо зі споживачами власниками або наймачами житла, а КП «Зеленодольський міський водоканал» являється балансоутримувачем багатоквартирних будинків лише в частині неприватизованого житла, власником якого є Зеленодольська міська об`єднана територіальна громада, повноважень щодо балансоутримання, експлуатації або управління багатоквартирними будинками від імені співвласників приватизованих квартир КП «Зеленодольський міський водоканал» не має.

Крім того, згідно п.п. 3,4 ч.1 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо виконавець послуги нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору.

Отже, встановлення загальнобудинкового вузла обліку газу для побутових споживачів природного газу, які проживають у будинку АДРЕСА_2 , в процесі споживання газу не відображає фактичного споживання газу кожним споживачем багатоквартирного будинку окремо, що породжує нарахування сум за споживання об`єму газу, який насправді не використовувався споживачем.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що задоволення вимог про зобов`язання АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» за власний рахунок здійснити встановлення в квартирі позивача індивідуального газового лічильника буде відповідати зазначеній державній політиці у сфері житлово-комунальних послуг, забезпечить раціональне використання ресурсів та рівні можливості для позивачів з отримання послуги по газопостачанню, оскільки односторонні дії газорозподільної організації щодо встановлення загальнобудинкового лічильника газу необхідно кваліфікувати не тільки в контексті застосування попередньої та чинної редакцій Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», а також у контексті норм про зміст, допустимі обмеження та непорушність права власності (Конституція України, ЦК України, Закон України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»), тому односторонні дії газорозподільної організації щодо встановлення загальнобудинкового лічильника газу без згоди на це співвласників відповідного багатоквартирного будинку слід кваліфікувати як протиправні незалежно від того, вчинені вони до 20 січня 2017 року, чи після цієї дати.

Зазначений висновок відповідає сталій правовій позиції, висловленій у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 жовтня 2021 року у справі № 212/5836/17 провадження № 14-11цс21, у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 214/2435/17, провадження № 14-347цс18, а також у Постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 212/5712/17, провадження № 61-116св19, у Постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року у справі № 214/5776/17, провадження № 61-13554св19.

Доводи апеляційної скарги АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» про те, що право позивача, як споживача, на забезпечення та встановлення лічильників природного газу за рахунок суб`єкта господарювання, що здійснює розподіл природного газу, визнано та закріплено положеннями закону із визначення чіткого строку, до якого має бути встановлено лічильники, а цей строк не настав, а тому право споживачів на забезпечення лічильниками газу не порушено, безпідставні, так як спростовуються вищевказаними встановленим судами обставинам та нормами права, які вірно застосовані.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно роз`яснень, наданих у п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач є відповідальним за це.

В рішенні №18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року в справі №1-10/2004 Конституційний Суд України визначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

При цьому, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права відповідає вимогам статті 16 ЦК України, у зв`язку з чим колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» про те, що на момент звернення позивача до суду з даним позовом її право взагалі не було порушено та судом задоволено позовні вимоги на майбутнє.

Так, відповідно до статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що суд здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

На думку Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria»), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11).

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (пункти 31-32 рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції» («Cantoni v. France»), заява № 17862/91; пункт 65 рішення від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява «№ 20372/11).

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05, рішення від 07 липня 2011 року, яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року) ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з основоположних принципів демократичного суспільства, притаманне всім статтям Конвенції (пункт 33 рішення).

Ведучи мову про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції (пункт 54 рішення від 09 листопада 1999 року у справі «Шпачек s.r.o. проти Чеської Республіки» (Spacek s.r.o. v. the Czech Republic), заява № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого законодавства, вимагаючи, щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні (пункт 109 рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96).

Коло застосування концепції передбачуваності значною мірою залежить від змісту відповідного документа, сфери призначення, кількості та статусу тих, до кого він застосовується. Сам факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що вона не відповідає вимозі «передбачуваності» у контексті Конвенції. Завдання здійснення правосуддя, що є повноваженням судів, полягає саме у розсіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які залишаються, враховуючи зміни у повсякденній практиці (пункт 65 рішення від 17 лютого 2004 року у справі «Горжелік та інші проти Польщі» (Gorzelik and Others v. Poland), заява № 44158/98). У цьому зв`язку не можна недооцінювати завдання вищих судів у забезпеченні уніфікованого та єдиного застосування права (пункти 29-30 рішення від 24 березня 2009 року у справі «Тудор Тудор проти Румунії» (Tudor Tudor v. Romania), заява № 21911/03; пункти 34-37 рішення від 02 листопада 2010 року у справі «Стефаніка та інші проти Румунії» (Stefanica and Others v. Romania), заява № 38155/02).

Отже, за змістом статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» вбачається обов`язок встановлення відповідними суб`єктами господарювання - газорозподільними організаціями лічильників для такої категорії споживачів природного газу, як населення у вигляді приладів обліку природного газу, що дозволяють визначати обсяги споживання газу кожним окремим споживачем. При цьому таких споживачів не зобов`язано відшукувати джерела фінансування вказаних приладів та робіт, оскільки відповідне фінансування уже закладено у тариф на оплату спожитого газу.

Стаття 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» визначає обов`язок газорозподільної організації встановити саме квартирні прилади обліку газу в багатоквартирному будинку.

Оскільки позивач сплачувала за газопостачання за встановленими тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу, у тому числі безпосередньо індивідуальних, то відповідач зобов`язаний надавати послуги, які оплачені позивачем, та відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» зобов`язаний забезпечити встановлення лічильника газу для населення, в квартирі позивача, де газ використовується тільки для приготування їжі, а тому позивач, право якої на встановлення такого лічильника заперечується з боку АТ «Оператор газорозподільних систем «Дніпропетровськгаз», підставно звернулася до суду з даним позовом.

Колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги про те, що оскільки позивач ще з 01.01.2017 року достеменно знала про встановлення АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» загальнобудинкового вузла обліку газу для комерційного обліку споживання природного газу у багатоквартирному будинку АДРЕСА_2 , оскільки сплачувала з цього часу кошти за спожитий природний газ згідно нових нарахувань відповідача ТОВ «Дніпропетровськгаз збут», виконаних ним на основі загальнобудинкових показань лічильника газу, тоді як з позовом до суду вона звернулася лише 14.01.2020 року, тобто після закінчення загального строку позовної давності, окільки про порушення свого права на встанволення індивідуального лічильника газу дізналась 21 листопада 2019 року із відповіді АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» в якій зазначалось про відмову втановлення в квартирі позивача індивідуального лічильника газу, а з позовом до суду звернулась 14 січня 2020 року, тобто в межах строків позовної давності, визначених ст. 257 ЦПК України.

На підставі наведеного вище, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги про те, що АТ «Оператор газорозподільних систем «Дніпропетровськгаз» діяло виключно в межах наданих йому повноважень та не порушувало прав позивача, є безпідставними, адже пропозиція АТ «Оператор газорозподільних систем «Дніпропетровськгаз» щодо врегулювання відносин із встановлення загальнобудинкового вузла обліку природного газу є такою, що суперечить вимогам статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу».

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що задоволення вимог позивача, у зазначеній вище частині, буде відповідати зазначеній державній політиці у сфері житлово-комунальних послуг, забезпечить раціональне використання ресурсів та рівні можливості для позивачів з отримання послуги по газопостачанню; встановлення позивачам індивідуального лічильника забезпечить оплату саме того об`єму газу, який нею спожитий, що буде відповідати такому завданню цивільного законодавства, як справедливість, й доводи апеляційної скарги правильність таких висновків не спростовують.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому колегія суддів вважає, що підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального і процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, в той час як доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

В іншій частині рішення суду не оскаржено.

Керуючись ст.ст. 367, 374, п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» залишити без задоволення.

Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 грудня 2021 року.

Головуючий:

Судді: