КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 373/1343/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Керекеза Я.І.
провадження №22-ц/824/1301/2021 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

24 лютого 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Кулікової С.В., Болотова Є.В.,

при секретарі: Панчошній К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 11 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: ліквідатор відкритого акціонерного товариства «Племзавод «Світанок» Давидюк Терентій Петрович, Циблівська сільська рада Переяслав-Хмельницького району Київської області, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Альтаір Плюс», про визнання права власності та поділ майна, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив поділити між ним та ОСОБА_1 їх спільне майно та визнати за позивачем право власності на 1/2 частину майна, а саме:

-трактора марки «МТЗ-80-1», вартістю 330000 грн.;

-трактора марки «Т-25» з причепом, вартістю 610000 грн.;

-сіялки пропашні СПЧ-8, вартістю 85000,00 гривень;

- сіялки зернової С3-3,6, вартістю 80000,00 гривень;

- дискової борони 2,4 м, вартістю 19800,00 гривень;

- культиватора пропашного, вартістю 98600,00 гривень;

-культиватора посівного КПС-4 в кількості 2 одиниць, загальною вартістю 213000,00 гривень;

- сцепки для культиваторів, вартістю 13200,00 гривень;

- сцепки для борони, вартістю 13200,00 гривень;

- плуга ПЛН 5/35 в кількості 2 одиниць по 91000,00 гривень кожен, загальною вартістю 182000,00 гривень;

- плуга ПЛН 3/35 вартістю 72500,00 гривень,

-комплекту меблів для прихожої «Ніккі», колір темний горіх, вартістю 10100,00 гривень;

- комплекту меблів «Кухня Фієста», колір червоний, вартістю 18556,00 гривень;

- комплекту меблів «Спальня «Венеція» (ліжко, комод. 2 тумби, шафа), вартістю 50512,00 гривень;

- дивана «Лаура» кутового (шкіра, коричневий), вартістю 4955,00 гривень;

- килима коричневого, вартістю 3000 грн. 00 коп.;

- пральної машинки Електролюкс вартістю 9500 грн. 00 коп.;

-витяжки марки «ZIRTAL», вартістю 7800 грн. 00 коп.;

-холодильника марки «LIEBHERR», вартістю 36228 грн. 00 коп.;

- морозильної шафи, вартістю 29255 грн. 00 коп.;

- плити електричної марки «Електролюкс», вартістю 11700 грн. 00коп.;

- вбудованої мікрохвильової печі марки «ВOSСН», вартістю 6260 грн. 00 коп.;

- котла газового марки «FERROLI ENERGY Тор W125», вартістю 36000 грн. 00 коп.;

- кондиціонера марки «DЕККЕR», вартістю 18768 грн. 00 коп.;

-домашнього кінотеатру марки «Yamaha», вартістю 23400 грн. 00 коп.;

- телевізора марки «Філіпс», вартістю 19889 грн. 00 коп.;

-аудіо програвача з караоке марки «Samsung», сірого кольору, вартістю 1200 грн. 00 коп.;

- цифрової камери (фотоапарату) марки «Nicon», чорного кольору, вартістю 5000 грн. 00 коп.;

- Монітора марки «Samsung», чорного кольору, вартістю 3200 грн. 00 коп.;

- комп`ютера (системний блок, клавіатура, мишка) чорного кольору, вартістю 5600 грн. 00 коп.;

-багатофункціонального пристрою марки «Куосера» (принтер, сканер, ксерокс), вартістю 8700 грн. 00 коп.;

-перфоратора професійного торговельної марки «Бош», вартістю 4850 грн. 00 коп.;

-дрилі електричної ударної професійної торговельної марки «Бош», вартістю 3394 грн. 00 коп.;

- будівельного фену торговельної марки «Бош», вартістю 2715 грн. 00 коп.;

- кутової шліф-машини торговельної марки «Бош», вартістю 3100 грн. 00 коп.;

- електрорубанка торговельної марки «Макіта», вартістю 3810 грн. 00 коп.

Просив визнати удаваним договір дарування, укладений 06 березня 2009 року між ОСОБА_4 (дарувальник) та ОСОБА_1 (обдарована), посвідченого приватним нотаріусом Переяслав-Хмельницького районного нотаріального округу Київської області Сокур Л.Ф. та зареєстрованого в реєстрі за №617.

Просив застосувати наслідки удаваності вищезазначеного договору дарування, визнавши за позивачем право власності на 1/2 частину нерухомого майна: цілісного майнового комплексу, будівельного двору, розташованого по АДРЕСА_1 ; земельної ділянки для обслуговування комплексу, будівельного двору, загальною площею 4,1085 га, кадастровий номер :02:005:0031, що розташована в селі Світанок Переяслав-Хмельницького району Київської області.

Також просив перевести на позивача права покупця за договором купівлі-продажу цілісного майнового комплексу, укладеного 06 травня 2016 року між Відкритим акціонерним товариством «Племзавод «Світанок» в особі ліквідатора Давидюка Т.П. та ОСОБА_2 , та визнати за ним право особистої власності на цілісний майновий комплекс, що розташований по АДРЕСА_2 , та на земельну ділянку, площею 14 га, на якій він розміщений.

Посилався на те, що від 12 серпня 1979 року по день звернення до суду з позовом позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_1 . За час перебування у шлюбі ними було придбане все вищезазначене майно, тому він має право на 1/2 його частину. Що стосується договору дарування, укладеного 06 березня 2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , то він є удаваним, а цілісний майновий комплекс придбаний подружжям у спільну сумісну власністю шляхом купівлі за спільні кошти. Даний майновий комплекс розташований на земельній ділянці для обслуговування комплексу, будівельного двору, загальною площею 4,1085 га, кадастровий номер :02:005:0031, що розташована в селі Світанок Переяслав-Хмельницького району Київської області. Тому вважав, що дане нерухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і він (позивач) має право на 1/2 його частину.

Також зазначав, що цілісний майновий комплекс по АДРЕСА_2 придбаний за особисті кошти позивача, отримані від продажу його особистого майна, і відповідачу це достеменно відомо, однак він відмовляється визнавати за позивачем право власності на цей об`єкт. Для обслуговування цілісного майнового комплексу необхідна земельна ділянка, площею 14 га, яка також належить позивачеві в силу ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України.

Відповідачі не визнали права позивача на вищезазначене майно. У зв`язку з недоброзичливими відносинами, які склалися між сторонами, вони не можуть здійснювати за взаємною згодою розпорядження даним майном. Угоди про добровільний поділ майна сторони не досягли, що змусило позивача звернутися до суду з даним позовом.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 11 червня 2020 року позов залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про зміну рішення суду першої інстанції та виключення з мотивувальної його частини наступні абзаци: «При цьому суд зауважує, що права власності на земельну ділянку, загальною площею 4,1085 га, не виникло і у відповідача ОСОБА_1 , оскільки відповідно до договору дарування цілісний майновий комплекс, який був предметом договору, розміщений на земельній ділянці, яка є неприватизованою та є землею Світанківської сільської ради. Відповідно вже усталеної судової практики, оскільки дарувальник комплексу будівель та споруд на момент укладання договору дарування нерухомості не мав права власності на спірну земельну ділянку, то до обдарованого таке право не переходить. Аналогічна правова позиція і щодо купівлі-продажу нерухомого майна висловлена в постанові ВС/КЦС у справі №127/10011/18 від 19 травня 2020 року.»

Виключити з мотивувальної частини рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 11 червня 2020 року наступний абзац: «При цьому суд знову зауважує, що відповідно вже усталеної судової практики, зокрема і правової позиції, висловленої в постанові ВС/КЦС у справі №127/10011/18 від 19 травня 2020 року, оскільки продавець цілісного майнового комплексу на момент укладання договору купівлі-продажу нерухомості не мав права власності на спірну земельну ділянку, то до покупця таке право не переходить».

В іншій частині рішення апелянти просили залишити без змін.

Скаргу обґрунтовували тим, що відсутність державної реєстрації прав апелянтів на земельні ділянки в складі їхніх цілісних майнових комплексів не означає, що кожен з апелянтів не має такого права, оскільки речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов, а саме: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення (ст.3 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»)

Проте, суд першої інстанції не зважив на це, і в оскаржуваних частинах рішення позбавив кожного з апелянтів права власності на частину цілісного майнового комплексу у вигляді земельної ділянки, яке відповідний апелянт набув.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Обгрунтовуючи своє рішення, суд першої інстанції звернув увагу на те, що права власності на земельну ділянку, загальною площею 4,1085 га, не виникло і у відповідача ОСОБА_1 , оскільки відповідно до договору дарування цілісний майновий комплекс, який був предметом договору, розміщений на земельній ділянці, яка є неприватизованою та є землею Світанківської сільської ради. Відповідно до вже усталеної судової практики, оскільки дарувальник комплексу будівель та споруд на момент укладання договору дарування нерухомості не мав права власності на спірну земельну ділянку, то до обдарованого таке право не переходить. Аналогічна правова позиція і щодо купівлі-продажу нерухомого майна висловлена в постанові ВС/КЦС у справі № 127/10011/18 від 19 травня 2020 року.

Вказував, що відповідно вже усталеної судової практики, зокрема і правової позиції, висловленої в постанові ВС/КЦС у справі №127/10011/18 від 19 травня 2020 року, оскільки продавець цілісного майнового комплексу на момент укладання договору купівлі-продажу нерухомості не мав права власності на спірну земельну ділянку, то до покупця таке право не переходить.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ч.4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Судом встановлено, що на підтвердження позовних вимог стороною позивача були подані наступні докази: - копія свідоцтва про укладення шлюбу, відповідно до якого 12 серпня 1979 року був укладений шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (т.1, а.с.16); - копія свідоцтва серії НОМЕР_1 від 08 липня 1980 року про народження ОСОБА_2 (т.1, а.с.17); - копія договору дарування, укладеного 06 березня 2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Переяслав-Хмельницького районного нотаріального округу Київської області Сокур Л.Ф. та зареєстрованого в реєстрі за №617 (т.1, а.с.18-20);

- копія договору купівлі-продажу цілісного майнового комплексу, укладеного 06 травня 2016 року між Відкритим акціонерним товариством «Племзавод «Світанок» в особі ліквідатора-арбітражного керуючого Давидюка Терентія Петровича та ОСОБА_2 , про купівлю-продаж цілісного майнового комплексу, що розташований по АДРЕСА_2 (а.с.21-22); - акт про передання права власності на куплене нерухоме майно від 06 травня 2016 року, яким ВАТ «Племзавод «Світанок» в особі ліквідатора Давидюка Т.П. передало ОСОБА_2 право вланості на цілісний майновий комплекс, що розташований в селі Світанок Переяслав-Хмельницького району Київської області (т.1 а.с.23-24).

Також на запит суду була надана копія державного акту на право колективної власності на землю серії КВ від 14 червня 2000 року, виданого Відкритому акціонерному товариству Племзавод «Світанок» на земельну ділянку для ведення племінної справи в тваринництві, площею 1806,2 га (т.1, а.с.48-51).

Крім того, ухвалою від 19 вересня 2016 року по справі була призначена судова інженерно-технічна експертиза (т.1, а.с.56).

Згідно з висновком експерта (т.1, а.с.75-90) відповідно до вимог нормативно-правових актів технічна можливість поділу цілісного майнового комплексу - будівельний двір, що розташований по АДРЕСА_1 , цього нерухомого майна (1/2 та 1/2) існує. Експертом на розгляд суду запропонований один можливий варіант поділу вищезазначеного майнового комплексу та земельної ділянки, на якій він розташований.

Площа земельної ділянки, необхідна для обслуговування цілісного майнового комплексу, що розташований по АДРЕСА_2 , до складу якого серед іншого нерухомого майна входить два нежитлові приміщення з цільовим призначенням «Телятник» становить 21,8697 га.

Ринкова вартість будівель та споруд цілісного майнового комплексу станом на дату дослідження 2412773 грн. 00 коп.

Будь-яких інших доказів подано не було і будь-яких клопотань з цього приводу у порядку та строки, встановлені ЦПК України, не було заявлено.

За ч.1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як вбачається з положень ст.83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.1 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

За ст.60 СК України та статтею 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну установу). Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності.

Згідно з ч.1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Проте, позивач повинен довести наявність такого майна та факт його придбання в період спільного сумісного проживання з другим із подружжя.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем ОСОБА_3 чи його представниками взагалі не надано жодного доказу наявності спільного майна, а саме: сільськогосподарської техніки, меблів, побутової та комп`ютерної техніки, будівельних інструментів, що не дало можливості суду з`ясувати та ствердити, що в період спільного проживання позивача та відповідача ОСОБА_1 було придбано якесь майно, в тому числі і те, яке є предметом позову.

На підставі викладеного та за відсутності доказів наявності такого майна суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в частині визнання за позивачем права власності на 1/2 частину зазначених в позові сільськогосподарської техніки, меблів, побутової та комп`ютерної техніки, будівельних інструментів в зв`язку з недоведеністю і сторони не оскаржували рішення в цій частині відмови у задоволенні позову.

Щодо удаваності правочину, то відповідно до ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Позивач просив визнати удаваним договір дарування цілісного майнового комплексу, оскільки дане майно придбано шляхом купівлі-продажу за спільні кошти подружжя в розмірі 900 000 грн.

Проте, як вірно зазначено судом першої інстанції, позивачем чи його представниками не було надано будь-яких доказів на підтвердження цього і клопотання з цього приводу не заявлялися.

За наведених обставин суд вірно вважав необхідним відмовити в задоволенні позову в цій частині і зв`язку з недоведеністю і в цій частині рішення сторонами теж не оскаржувало ся.

Пунктом 2 частини 1 статті 57 СК України передбачено, що особистою власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Оскільки в судовому засіданні не доведено, що договір дарування цілісного майнового комплексу був удаваним, то суд вважав, що у нього немає підстав для визнання такого майна спільною сумісною власністю подружжя, тому в задоволенні позову в частині визнання за позивачем права власності на 1/2 частину такого цілісного майнового комплексу, та земельної ділянки, загальною площею 4,1085 га, на якій він розміщений, тому в позові і в цій частині було відмовлено.

При цьому суд зауважив, що права власності на земельну ділянку, загальною площею 4,1085 га, не виникло і у відповідача ОСОБА_1 , оскільки відповідно до договору дарування цілісний майновий комплекс, який був предметом договору, розміщений на земельній ділянці, яка є неприватизованою та є землею Світанківської сільської ради. Відповідно вже усталеної судової практики, оскільки дарувальник комплексу будівель та споруд на момент укладання договору дарування нерухомості не мав права власності на спірну земельну ділянку, то до обдарованого таке право не переходить. Аналогічна правова позиція і щодо купівлі-продажу нерухомого майна висловлена в постанові ВС/КЦС у справі № 127/10011/18 від 19 травня 2020 року.

Позивач ОСОБА_3 також просив перевести на нього права покупця за договором купівлі-продажу цілісного майнового комплексу по АДРЕСА_2 , оскільки він придбаний за його особисті кошти, отримані від продажу його особистого майна.

Так як не було надано будь-яких доказів і клопотань з цього приводу не заявлено, то і в цій частині в задоволенні позову було відмовити у зв`язку з недоведеністю.

Оскільки в судовому засіданні не було доведено наявність підстав переведення на позивача прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу цілісного майнового комплексу, то суд не мав підстав для визнання за позивачем права власності на таке майно та на земельну ділянку, загальною площею 14 га, яка згідно висновку експерта необхідна для його обслуговування, і тому в задоволенні позову в цій частині теж було відмовлено.

При цьому суд знову зауважив, що відповідно до вже усталеної судової практики, зокрема і правової позиції, висловленої в постанові ВС/КЦС у справі №127/10011/18 від 19 травня 2020 року, оскільки продавець цілісного майнового комплексу на момент укладання договору купівлі-продажу нерухомості не мав права власності на спірну земельну ділянку, то до покупця таке право не переходить.

З врахуванням вищенаведеного, дослідивши матеріали справи, доводи сторін та враховуючи пояснення голови Циблівської сільської Ради Палагути О.М. і оскільки зазначені висновки суду першої інстанції не суперечать зібраним матеріалам справи і дані висновки не є такими, як підтвердив і голова сільської ради, які б ущемляли права апелянтів, в тому числі і в майбутньому, і крім того, вони відповідають повністю матеріалам справи, так як цілісний майновий комплекс, який був предметом договору, розміщений на земельній ділянці, яка є неприватизованою та є землею Світанківської сільської Ради і вже відповідно до усталеної судової практики, оскільки дарувальник комплексу будівель та споруд на момент укладання договору дарування нерухомості не мав права власності на спірну земельну ділянку, то до обдарованого таке право не переходить, і аналогічна правова позиція щодо купівлі-продажу нерухомого майна висловлена в постанові ВС/КЦС у справі №127/10011/18 від 19 травня 2020 року, то колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вимог апелянта щодо виключення зазначених вище висновків суду першої інстанції з мотивувальної частини рішення.

З огляду на вищенаведене, рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону та не може бути змінене з підстав, зазначених в апеляційній скарзі.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 11 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 26 лютого 2021 року.

Головуючий:

Судді: