Провадження № 2-о/201/201/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2021 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Демидової С.О.,

з секретарем судового засідання Шумейко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку окремого провадження заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, де заінтересованою особою є ОСОБА_2 , в якій просить видати обмежувальний припис строком на 6 місяців стосовно ОСОБА_2 , яким визначити тимчасові обмеження його прав відносно ОСОБА_1 , а саме: заборонити ОСОБА_2 перебувати в місці спільного проживання з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити ОСОБА_2 наближатися ближче ніж на 100 метрів до місця фактичного проживання ОСОБА_1 за вищевказаною адресою.

В обґрунтування своєї заяви заявник посилається на те, що ОСОБА_2 є її батьком, який проживає в одному будинку з нею та її матір`ю. З моменту його переїзду до будинку життя стало нестерпним, він зловживає алкогольними напоями, постійно вчиняє сварки, ображає її та її матір, постійно погрожує фізичним насиллям. Факти вчинення домашнього насильства підтверджується відповідним постановами про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності. Проте і після цього ОСОБА_2 продовжує постійно погрожувати, вчиняти психологічне та фізичне насильство, а також ним було спричинено тілесні ушкодження (а.с.1-4).

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 жовтня 2021 року справа за указаної заявою передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.18-19).

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2021 року було відкрито провадження у цивільній справі окремого провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису (а.с.20).

Від заявника 17 грудня 2021 року до суду надійшла заява, у якій остання пояснила, що вона постійно перебуває у страху за своє життя, оскільки ОСОБА_2 погрожує їй фізичною розправою. Крім того, він її принижує та провокує на бійку. Також заявник просила розглядати справу без її участі.

Заінтересована особа у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Суд, заслухавши заявника та її представника, розглянувши подані матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до таких висновків.

Судом було встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_2 (а.с.16).

Шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (батьками заявника) було розірвано 31 жовтня 2007 року (а.с.17).

Звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису, ОСОБА_1 посилалася на вчинення ОСОБА_2 фізичного та психологічного (погрози, приниження, завдання тілесних ушкоджень та психологічних страждань) насильства щодо неї та її матері, та на підтвердження цих обставин надала постанову Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2021 року у справі № 201/9186/21, якою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП; постанову Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2021 року у справі № 201/9326/21, якою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП; постанову Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2020 року у справі № 201/8203/20, якою справу про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_2 закрито у зв`язку з закінченням строків, передбачених ст.. 38 КУпАП; постанову Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2020 року у справі № 201/11502/20, якою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП; постанову Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2021 року у справі № 201/9579/21, якою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП.

Також заявником надано витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань, відповідно до якого 19 листопада 2021 року до ЄРДР було внесено відомості за заявою про вчинення кримінального правопорушення, а саме щодо заяви ОСОБА_1 про те, що її батько ОСОБА_2 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , спричинив заявниці фізичного болю та вчинив психологічне насильство.

Крім того, ОСОБА_1 було надано письмові пояснення свідків. Так, свідок ОСОБА_4 пояснила, що батько заявниці постійно їй погрожує фізичною розправою та неодноразово спричиняв їй тілесні ушкодження.

Свідок ОСОБА_5 пояснила, що ОСОБА_1 постійно піддається домашньому насиллю з боку свого батька, який систематично наносить доньці тілесні ушкодження.

Відповідно до правил ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» економічне насильство форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Обмежувальний припис стосовно кривдника встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Пунктом 14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Згідно пункту 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.

Пунктом 8 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що особа, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала особа), - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі.

У відповідності до 17 ч. 1 ст. 8 указаного закону фізичне насильство форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника має постраждала особа або її представник.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, зокрема заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою.

Частиною 3 статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи).

Видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів і ризиків.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 21 лютого 2018 року у справі № 756/2072/18.

Суд звертає увагу, що обмежуваний припис має своїм завданням терміновий (негайний), попереджувальний та запобіжний захід, направлений на охорону від фізичного, психологічного, економічного насилля потерпілої особи від кривдника. Такі заходи носять тимчасовий характер, на чому наголошено у приписах Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», ЦПК України, та що пов`язується із невідворотнім та вчасним реагуванням з боку держави в особі повноважних органів на виконання функцій із гарантування та забезпечення найвищих соціальних цінностей, якими є: людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність, безпека.

Відповідно до ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відтак, з одного боку з огляду на характер вчиненого насильства у сім`ї держава зобов`язана сприяти припиненню домашньому насильству, наданню допомоги та захисту постраждалої особи, відшкодуванню їй завданої шкоди (п. 12 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»), з іншого, забезпечити належне розслідування випадків домашнього насильства з метою притягнення, в разі обґрунтованих підстав, до відповідальності кривдників, обумовити зміну їхньої поведінки.

Оцінкою ризиків вважається оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.2 ст. 78, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.6 ст. 81, ч.1 ст. 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд зазначає, що обмежувальні заходи для кривдника в значній мірі пересікаються з відповідними правами, визначеними «Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод», зокрема: його правом на справедливий суд, що гарантує швидкий та неупереджений розгляд справи з ухваленням остаточного рішення як умови правової визначеності в можливих спірних відносинах; правом на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції, яке за приписами ст. 8 Конвенції передбачає обов`язок органів державної влади здійснити втручання у здійснення цього права лише згідно із законом для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб; правом на вільне володіння майном (ст. 1 протоколу 1 Конвенції).

В кожному конкретному випадку за наслідком оцінки ризиків для постраждалою особи слід виходити з наявності або відсутності конкуренції прав всіх учасників, останнє, зокрема, можливе в разі загрози життю особи що є найвищою цінністю, співмірності застосованих заходів обмеження із об`єктивною потребою задля виконання функцій протидії насильству.

Так, у матеріалах справи відсутній вирок про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_2 за нанесення ОСОБА_1 тілесних ушкоджень.

Надані постанови Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2021 року у справі № 201/9326/21, а також від 18 жовтня 2021 року у справі № 201/9579/21 суд не може прийняти до уваги, як доказ вчинення домашнього насильства відносно ОСОБА_1 , оскільки протоколи про адміністративне правопорушення в даних справах складались за заявою ОСОБА_3 . Постановою суду від 09 грудня 2020 року вину ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП також не було встановлено.

Згідно з постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2020 року ОСОБА_2 , з`явившись до суду пояснив, що конфлікт був спровокований саме його донькою, в результаті чого він не стримався і почав на неї кричати. При цьому суд звільнив ОСОБА_2 від адміністративної відповідальності, обмежившись усним зауваженням, у зв`язку з малозначністю даного правопорушення.

Крім того необхідно звернути увагу на те, що заявниця стверджує, що домоволодіння в якому проживає вона з батьками належить матері, натомість в порушення вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України до суду жодного доказу на підтвердження, кому належить на праві власності нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 не надано.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить три окремі норми: перша (міститься в першому реченні абз. 1) має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма (в другому реченні того ж абзацу) охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма (сформульована в абз. 2) визнає право договірних держав, зокрема, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (рішення від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited v. Ukraine», № 19336/04, § 166168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування передбачуваними;

- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;

- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, та інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження проживання кривдника за вищезазначеною адресою з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосування такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність втручання у права і свободи особи з урахуванням того, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.

При цьому в матеріалах справи відсутні докази, кому належить вказане домоволодіння на праві власності, та на якій правовій підставі ОСОБА_2 там проживає.

Таким чином, на час ухвалення рішення, докази, надані заявником в обґрунтування заявлених вимог, а саме постанова Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2021 року у справі № 201/9186/21 не дає підстав для визнання існування вірогідності повторності вчинення ОСОБА_2 відносно заявника домашнього насильства чи настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, оскільки заявником не вказано інших обставин вчинення домашнього насильства до неї.

Таким чином, належних і достатніх доказів з метою оцінки ризиків оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, заявник суду не надала.

З урахуванням викладеного суд не вбачає підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_6 про видачу обмежувального припису, а тому приходить до висновку про необхідність відмови у її задоволенні у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 350, 355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 21 грудня 2021 року.

Суддя С.О. Демидова