ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/9052/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" листопада 2021 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Лужецької О.Р.

при секретарі Григораш Н.М.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Савченко Г.М. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» про визнання зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» про зобов`язання вчинити дії.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що рішенням комісії по житлово-побутовій роботі від 13.12.2018 р. №8 його було зараховано до списку на отримання службового житла. В подальшому позивачем було з`ясовано, що він не перебуває у першочерговій черзі на отримання житла, а знаходиться перебуває у звичайній черзі, яка постійно поновлюється, що позбавляє його можливості отримати службове житло. Зазначає, що не включення позивача до списку на першочергове отримання житла порушує його право на житло, у зв`язку із чим він звернувся до суду з даним позовом, в якому просить суд зобов`язати комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» включити його до списку на отримання житла в першочерговому порядку.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 24.09.2021 р. відкрито провадження у даній справі та постановлено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

15.11.2021 р. від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позову з огляду на наступне. Рішенням комісії по житлово-побутовій роботі від 13.12.2018 р. №8 позивача було зараховано до списку на отримання службового житла з дати написання заяви 22.11.2018 р., про що його було проінформовано. В списку на обліку отримання службового житла на даний час позивач перебуває під номером 101.

Постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 р. № 37 «Про службові приміщення», якою затверджено Перелік категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення, не передбачено застосування пільг для забезпечення службовою житловою площею.

В судовому засіданні позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що з 07.05.2018 р. ОСОБА_1 працює робітником з комплексного прибирання у КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва».

Як вбачається із матеріалів справи, 22.11.2021 р. ОСОБА_1 звернувся до комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» з заявою щодо зарахування його до списку працівників на отримання службового житла.

Рішенням комісії по житлово-побутовій роботі від 13.12.2018 р. №8 позивача було зараховано до списку на отримання службового житла з дати написання заяви 22.11.2018 р., про що його було проінформовано листом від 21.12.2018 р. №874/1-А. (а.с.3)

Таким чином вбачається, що відповідач відреагував на заяву позивача про зарахування його до списку працівників на отримання службового житла та задовольнив її.

Порядок надання службових жилих приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду і користування ними визначено Положенням про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, що затверджене постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 р. № 37 «Про службові приміщення».

Слід зазначити, що постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 р. № 37 «Про службові приміщення», якою затверджено Перелік категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення, Положенням про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, не передбачено застосування пільг для забезпечення службовою житловою площею.

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Відповідно до статті 5 ЖК УРСР державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад).

У пункті 6 частини першої статті 15 ЖК УРСР зазначено, що до компетенції виконавчих комітетів районних, міських, районних у містах Рад відноситься прийняття рішень про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої Ради.

Статтями 42, 43 ЖК УРСР визначено, що жилі приміщення надаються громадянам, які потребують поліпшення житлових умов та перебувають на квартирному обліку за місцем проживання, або за місцем роботи, в порядку черговості.

Порядок визначення черговості надання громадянам жилих приміщень встановлюється цим Кодексом та Правилами обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затвердженими постановою Ради Міністрів Української РСР і Української республіканської ради професійних спілок від 11 грудня 1984 року № 470 (далі - Правила № 470).

З числа громадян, взятих на облік потребуючих поліпшення житлових умов, складаються списки осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень. Черговість надання жилих приміщень визначається за часом взяття на облік (включення до списків осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень) (частини третя, четверта статті 43 ЖК УРСР, пункт 38 Правил № 470).

Відповідно до пункту 22 Правил № 470 громадяни вважаються взятими на квартирний облік: у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів - з дня винесення рішення виконавчого комітету, за місцем роботи - з дня винесення спільного рішення адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації і відповідного профспілкового комітету, затвердженого виконавчим комітетом місцевої Ради.

Згідно із пунктом 23 Правил № 470 громадяни, взяті на квартирний облік, вносяться до книги обліку осіб, які перебувають у черзі на одержання жилих приміщень.

Інформація про громадян, взятих на квартирний облік, та зміни до неї в установленому законодавством порядку вносяться до Єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов (пункт 25-1 Правил № 470).

При цьому в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що позивач звертався із заявою про включення його до списків осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень.

Вбачається, що позивач, звертаючись, до відповідача з заявою про зарахування до списку на отримання службового житла, мав намір потрапити до списку на отримання житла в першочерговому порядку.

Відповідно до рішення комісії по житлово-побутовій роботі від 13.12.2018 р. №8 позивача було зараховано до списку на отримання службового житла з дати написання заяви 22.11.2018 р., про що його було проінформовано листом від 21.12.2018 р. №874/1-А. (а.с.3)

Відповідно до п.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У відповідності до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 15 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Зазначені положення Конституції України реалізовані у статті 15 Цивільного кодексу України, відповідно до якої кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання

Реалізуючи, передбачене статті 55 Конституції України, право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права саме - заходами, які прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб`єктивних цивільних прав та (або) усунення наслідків такого порушення.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинстава є принцип змагальності сторін, в силу якого сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. При цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У контексті положень одного із основоположних принципів цивільного судочинстава - принципу змагальності сторін вирішальним фактором є те, що суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

Разом з тим, належних доказів звернення із заявою про включення до списків осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень, позивачем не подано та не встановлено судом в ході розгляду справи.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. (ч.3, 4 ст.12 ЦПК України)

Слід зазначити, що в судовому засіданні не знайшов підтвердження сам факт порушення, невизнання або оспорювання відповідачем права, свобод чи законних інтересів позивача.

Звертаючись до суду, позивачем не доведено у встановленому законом порядку, що є обов`язковим в силу принципу змагальності, передбаченого ст. 12 ЦПК України, факту протиправної поведінки відповідача.

Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, позивач не надав суду належних та допустимих доказів, того що його цивільне право або інтерес порушено відповідачем, а відтак, суд приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог.

Приймаючи до уваги те, що судом встановлено відсутність порушених прав позивача, за захистом яких останній звернувся, у суду відсутні підстави для задоволення позову.

Дослідивши матеріали справи, враховуючи встановленні обставини та відповідні правовідносини, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 49, 51, 76-81, 84, 90, 259, 263, 268, 273 ЦПК,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» про визнання зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.Р. Лужецька