Провадження № 2/761/2498/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2021 року Шевченківський районний суд м. Києва

в складі головуючого судді: Осаулова А.А.

при секретарі судових засідань: Вольда М.А.,

позивача та його представника: ОСОБА_1 , ОСОБА_2

відповідачів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

представника відповідача 1: Горбенко І.М.

представника третьої особи: Орлова О.О.,

розглянувши в приміщенні Шевченківського районного суду міста Києва в спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» про визнання права власності за набувальною давністю, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради (відповідач 1), ОСОБА_3 (відповідач 2), ОСОБА_4 (відповідач 3), третя особа: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва», в якому просив визнати право власності за набувальною давністю на кімнату № НОМЕР_1 , площею 24,40 кв.м., в гуртожитку по АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, шо матері позивача - ОСОБА_6 було надано кімнату № НОМЕР_1 , площею 24,40 кв.м., в гуртожитку по АДРЕСА_1 , яка з 1998 р. постійно мешкала в кімнаті.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла, позивач прийняв спадщину, оскільки постійно проживав з спадкодавцем на час відкриття спадщини. До першої черги спадкоємців також належить відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

На підставі акту приймання-передачі гуртожиток по АДРЕСА_1 . Київбезоплатно передано в Комунальну власність територіальної громади м. Києва на баланс КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва».

Позивач зазначає, що він має на визнання права власності за набувальною давність на кімнату № НОМЕР_1 , площею 24,40 кв.м., в гуртожитку по АДРЕСА_1 , що стало підставою для звернення до суду.

Третя особа подала пояснення на позов, за яким ОСОБА_6 як основному наймачу та члену сім`ї ОСОБА_1 було видано ордер на вселення в житлове приміщення по АДРЕСА_1 . Вимога щодо проживання в гуртожитку протягом тривалого часу не поширюється на членів сім`ї громадянина, якому видано ордер на жилу площу в гуртожитку та який є основним наймачем жилого приміщення в гуртожитку. Забезпечення реалізації житлових прав ОСОБА_1 - мешканця кімнати АДРЕСА_1 здійснюється на підставі договору найму (оренди), укладеного з наймодавцем. Вважає, що позивачем не доведено право на визнання права власності за набувальною давністю. (а.с. 27-30)

У відповіді на пояснення представник позивача зазначає, що з 1998 року позивач з матір`ю постійно проживав в гуртожитку, заборгованість по оплаті житлово-комунальних послуг відсутня, з пропозицією про укладення договору найму балансоутримувач до позивача не звертався. (а.с. 65-66)

Представник відповідача 1 подав відзив на позов, який долучено до матеріалів справи, але не прийнято до уваги. В зв`язку з цим відповідь на відзив також не приймається до уваги.

В судовому засідання позивач та його представник позов підтримали за викладених у позовній заяві обставин, просили його задовольнити.

Відповідачі 2, 3 не заперечували щодо задоволення позову.

Представники відповідача 1, третьої особи заперечують щодо задоволення позову.

За приписами ч. 1 ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 09.07.2020 р. року відкрито провадження у даній справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання.

Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно виписки з протоколу №17 від 05.10.1998 р. Профспілкового комітету ВАТ «Будшляхмаш» надано кімнату в гуртожитку по АДРЕСА_1 з перепропискою ОСОБА_6 , сім`я складається з 4 дорослих чоловік. (а.с. 7)

На а.с. 8-11 - акт приймання-передачі гуртожитку на АДРЕСА_1 до комунальної власності територіальної громади м. Києва та до сфери управління Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації.

Згідно відповіді Відділу (органу) приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації приватизація кімнати АДРЕСА_1 станом на 23.10.2020 р. не проводилась. (а.с. 73)

Відповідно до відповіді Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації в кімнаті АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 26.06.2015 р. (а.с. 74)

Свідок ОСОБА_7 пояснив суду, що з 1995 р. проживає в кімнаті № НОМЕР_2 гуртожитку, спорів щодо зайняття позивачем кімнати НОМЕР_1 не було, позивач добросовісно проживає в кімнаті.

Свідок ОСОБА_8 пояснила суду, що на теперішній час в кімнаті № НОМЕР_1 гуртожитку проживає позивач. В цій кімнаті проживала його мати з 1998 р. Зазначає, що позивач добросовісно користується кімнатою.

Згідно ст. 13 ч. 1, 3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Позивач звернувся до суду з позовом на підставі ст. 344 ЦК Украни, в якому просив визнати право власності за набувальною давністю на кімнату № НОМЕР_1 , площею 24,40 кв.м., в гуртожитку по АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 328 ч.1 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Пункт 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачає, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Ураховуючи положення п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила ст.344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення ст. 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Позивачем не надано суду доказів того, що він добросовісно та безперервно більше 10 років володів кімнатою АДРЕСА_1 . Доказів того, що позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем після смерті ОСОБА_6 , оплачує комунальні послуги за кімнату, проводить поточні ремонти у вказаній кімнаті також не надано.

В постанові Верховного Суду від 21.06.2018 р. у справі 234/5989/17 зазначено, що розумінні ст. 344 ЦК України володілець за давністю володіння не має ніякого права на майно, а лише намагається набути право власності на майно. Позов про право власності за давністю володіння не може пред`явити законний володілець, тобто особа, яка володіє майном по волі власника і завжди знає, хто є її власником. Тобто виключено набуття права власності на майно, яке належить володільцю в силу певного титулу - оренди, найму, зберігання, оперативного управління, застави тощо. Такий володілець завжди знає похідний та обмежений характер свого права на майно, знає, що його право має певну підставу - право власності чи речове право іншої особи.

В даному випадку слід врахувати, що наявність у володільця певної правової підстави для володіння майном виключає можливість набуття права власності за набувальною давністю, але не позбавляє особу можливості набути право власності на таке майно у визначеному позасудовому порядку.

ОСОБА_1 , мати його була заселена до гуртожитку, не довів наявності підстав для набуття права власності на спірне нерухоме майно за давністю володіння. Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що кімната у гуртожитку не має власника, вибула із власності як колишнього власника ПАТ «Будшляхмаш», так і Територіальної громади м. Києва, або ж вона є безхазяйною, що виключає набуття права власності на це майно за набувальною давністю.

Крім того, за змістом ст. 15 та ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити право чи охоронюваний законом інтерес лише у разі їх порушення.

Відповідно до абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Суд вважає, що оскільки відповідачем жодним чином не було порушено права позивача на спірне майно, користування яким проводиться безперешкодно, тому таке право у обраний позивачем спосіб не підлягає захисту в судовому порядку.

Враховуючи те, що позивачем не доведено добросовісного, безперервного (більше 10 років), безтитульного володіння кімнатою АДРЕСА_1 , в задоволенні позову ОСОБА_1 до Територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» про визнання права власності за набувальною давністю на кімнату АДРЕСА_1 потрібно відмовити.

Враховуючи наведене та керуючись ст.с. 328, 344 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 211, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 279, 352, 354, п.п. 15.5 п.15 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України,-

в и р і ш и в:

позовні вимоги ОСОБА_1 до Територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» про визнання права власності за набувальною давністю на кімнату АДРЕСА_1 , - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до або через Шевченківський районний суд м.Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити учасників:

Позивач: ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідачі: Територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради, адреса: м.Київ, вул.Хрещатик, 36.

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_7 .

третя особа: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва», адреса знаходження: м.Київ, вул.Білоруська, 1.

Повне рішення виготовлено 25.02.2021 р.

Суддя: Андрій Анатолійович Осаулов