справа № 489/4406/20 провадження №2/489/485/21
РІШЕННЯ

Іменем України

24 лютого 2021 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.,

секретаря судового засідання Долгорученко Т.С.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ОСОБА_1 до Органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради (далі Орган опіки та піклування), треті особи Комунальний заклад «Миколаївський центр соціально-психологічної реабілітації дітей», Служба у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради (далі Служба у справах дітей), про повернення дитини під батьківське піклування та припинення стягнення аліментів,

встановив:

У вересні 2020 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила повернути їй під батьківське піклування ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що відібрана в неї рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 11.06.2019 та припинити стягнення аліментів за вказаним рішенням суду.

В обґрунтування заявлених позовних вимог вказано, що рішенням суду від 11.06.2019 в позивача було відібрано її дитину ОСОБА_4 без позбавлення батьківських прав та стягнуто аліменти з неї на утримання дитини.

З 15.01.2020 дочка позивача знаходиться в Миколаївському центрі соціально-психологічної реабілітації дітей. За час розлучення з дитиною позивач усвідомила, що насправді неналежно утримувала свою дитину та легковажно відносилася до зауважень і вказівок органу опіки. З того часу, позивач переглянула своє ставлення материнства. На сього дні завершила ремонт у квартирі, в якій підтримує чистоту і порядок. Зійшлася і живе з біологічним батьком дитини, який звернувся до суду з позовом про встановлення батьківства.

Посилаючись на наведені обставини позивач звернулася до суду з вказаним позовом.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22.09.2020 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

Ухвалою суду від 09.12.2020 замінено неналежного відповідача Службу у справах дітей на належного відповідача Орган опіки та піклування та заучено в якості третьої особи Службу у справах дітей.

У судовому засіданні позивач вимоги підтримала та просила задовольнити.

Представник відповідача в задоволенні позовних вимог просила відмовити, оскільки дитиною більше займається батько дитини, а позивач приділяє дитині менше уваги та догляду. Після повернення дитини батьку, позивач не влаштувала дитину в начальний заклад, на обстеженні у лікаря дитина була в неохайному стані, а при виході працівників Служби у справах дітей за адресою проживання позивача, комісію не відразу пустили квартиру, а коли пустили то дитина була неодягнена, незважаючи на зимовий період.

Суд вислухавши учасників справи та дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази та встановивши фактичні обставини справи, дійшов наступного.

Судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 11.06.2018 відібрано малолітню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від батьків ОСОБА_1 та ОСОБА_5 без позбавлення батьківських прав. Передати дитину Виконавчому комітету Миколаївської міської ради як органу опіки та піклування для її подальшого влаштування.

Цим же рішенням стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на користь установи чи фізичної особи опікуна (піклувальника) на утримання якої буде знаходитися дитина, аліменти на утримання дитини.

З вказаного рішення суду вбачається, що підставою відібрання дитини було те, що умови проживання дитини є небезпечними для її життя, здоров`я і морального виховання. Відповідачі свідомо нехтують своїми обов`язками щодо дитини, батько дитини самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, не змогли забезпечити дитині належні умови проживання і догляду, утримуючи дитину у антисанітарних умовах. Разом з тим, враховуючи, що мати дитини не втратила зв`язок з дитиною, виявляє спроби щодо виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до своєї дитини, суд погодився з органом опіки та піклування про наявність підстав для відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав.

В ході розгляду справи встановлено та вбачається з наведеного рішення суду, що вказаний в ньому відповідач ОСОБА_5 не є біологічним батьком дитини.

З акту обстеження від 26.08.2020 вбачається, що працівниками Служби у справах дітей проведено обстеження квартири відповідача за адресою: АДРЕСА_1 та встановлено, що для виховання та проживання дитини є всі умови: ліжко, шафа, стілець, кімната чиста, затишна. В квартирі проживають ОСОБА_6 , власник квартири, та ОСОБА_1 , які перебувають у цивільному шлюбі.

Згідно листа Комунального закладу «Миколаївський центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Миколаївської обласної ради від 01.09.2020 мати дитини в період знаходження її в закладі, цікавилася станом здоров`я доньки, її самопочуттям, настроєм, передавала іграшки, гостинці, солодощі, фрукти, відвідувала дитину та спілкувалася по телефону.

З матеріалів справи також встановлено, що рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 21.09.2020 по справі № 489/2518/20 визнано ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та внесено відповідні зміни до актового запису про народження дитини.

Згідно акту про факт передачі дитини від 21.10.2020 малолітню ОСОБА_4 передано її батьку ОСОБА_6 21.10.2020.

Після передачі дитини ОСОБА_6 , з яким проживає позивач в цивільному шлюбі, 03.12.2020 мало місце відвідування дитиною лікаря КНП «Миколаївська міська рада «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2», під час якого лікарем було діагностовано задовільний стан дитини, але дитина була неохайна. Відвідування дитиною лікаря, в тому числі і раніше здійснювалося разом з батьком.

Характеристикою дільничного інспектора поліції підтверджується, що за час проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , вона зарекомендувала себе з негативної сторони. Була помічена в компаніях, які ведуть антисоціальний спосіб життя, офіційно не працює. Притягувалася до адміністративної відповідальності за статтею 184 КУпАП за невиконання батьківських обов`язків. Перебуває на обліку в наркологічному диспансері в м.Миколаєві, як наркотично залежна особа.

У ході судового розгляду з пояснень позивача встановлено, що вона дійсно перебуває на обліку в наркологічному диспансері та проходить курс лікування, однак доказів цьому суду не надала. Також позивач пояснила, що працює неофіційно на маршруті таксі, але доказів свого працевлаштування суду не надала.

Актом обстеження від 03.11.2020 представник відповідача підтвердила, що 03.11.2020 працівники Служби у справах дітей приходили за місцем проживання позивача, але в квартирі їх відразу не пустили. Після того як їх впустили в квартиру, то дитину не відразу показали працівника служби. Також працівниками служби було зафіксовано, що дитина має власну кімнату, в якій є меблі, телевізор та іграшки.

У підтвердження належного ставлення до батьківських обов`язків та відсутності претензій сусідів позивач надала характеристику від 15.10.2020, на якій проставлено штамп ОСББ «Новобужжя».

Вказану характеристику суд до уваги не приймає, оскільки вона не завірена належним чином та її складено особами, які судом не допитували та в період, коли дитина знаходилася в центрі соціально-психологічної реабілітації дітей.

Безпідставними є доводи представника відповідача про зловживання позивачем спиртними напоями, проти чого позивач заперечувала, так суду не надано доказів цьому.

При вирішенні спору суд виходить з наступного правового регулювання.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з пунктом 3 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17.07.1997 N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11.07.2017 (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

Також у справі «М. С. проти України» у рішенні від 11.07.2017, заява № 2091/13, та у рішенні «Мамчур проти України», № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (§ 76).

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага й, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Отже, положення про право батьків і дітей бути поряд один з одним не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, при розгляді справи суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини.

Такі висновки наведено у постановах Верховного Суду від 14.11.2018 по справі № 286/1736/17 та 20.09.2020 по справі № 400/936/18.

Відповідно до частини першої статті 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

За правилом частини першої статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

Згідно з частиною третьою статті 170 СК України якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини.

Відповідно до наведеного правила для вирішення питання про повернення дитини батькам необхідно довести, що причини, які стали підставою для відібрання дитини відпали.

Водночас, під час вирішення питання про повернення дитини на підставі наведеної статті судам необхідно перевіряти доводи сторін щодо наявності інших підстав, передбачених статтею 170 СК України, для відібрання дитини, які можуть свідчити про існування перешкод для повернення дитини її батькам (одному з батьків). У протилежному випадку створюватимуться умови для безпідставної передачі дитини її батькам та наступного вирішення питання про повторне її відібрання, що порушуватиме справедливу рівновагу між інтересами батьків та дітей.

Суд виходить з того, що дитина не може бути повернута одному з батьків, коли існує загроза їй або умови проживання з цим з батьків є небезпечними для її життя, здоров`я і морального виховання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Конституцією України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Як встановлено судом позивач, хоча і проявляє турботу про дитину, але в повній мірі не виконує своїх материнських обов`язків, оскільки як встановлено в ході розгляду справи дитиною в основному займається її батько, з яким позивач мешкає в цивільному шлюбі. Дитина не влаштована до навчального закладу, а під час відвідування дитиною лікаря дитина перебувала в неохайному стані. Крім того, позивач не працевлаштована офіційно, що має суттєве значення для належного матеріального забезпечення дитини. Також позивачем не надано доказів лікування від наркотичної залежності.

Враховуючи наведене та виходячи з інтересів дитини, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог про повернення дитини позивачу, що є підставою для відмови в задоволенні в позову в цілому, оскільки вимога про припинення стягнення аліментів є похідною від вимоги про повернення дитини.

Керуючись статтями 12, 13, 259, 263- 265, 268 ЦПК України, суд

вирішив:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 у поверненні дитини під батьківське піклування та припинення стягнення аліментів відмовити.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі оголошення лише вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи - з моменту складення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

позивач ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ; адреса проживання: АДРЕСА_1 ;

відповідач Орган опіки та піклування Миколаївської міської ради, місцезнаходження: м.Миколаїв, вул. Адміральська, 20;

треті особи - Комунальний заклад «Миколаївський центр соціально-психологічної реабілітації дітей», місцезнаходження: м.Миколаїв, вул.Новобузька, 97; Служба у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради, місцезнаходження: м.Миколаїв, пр.Богоявленський, 1.

Повний текст рішення складено 25.02.2021.

Суддя І.В. Коваленко