провадження 2/201/3867/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2021 року місто Дніпро

суддя Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Антонюк О.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» і філії Дніпропетровське обласне управління акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», третя особа ОСОБА_2 про визнання наказу про звільнення незаконним, скасування цього наказу, зміну формулювання причини звільнення з роботи та стягнення витрат,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 27 жовтня 2021 року звернулася до суду з позовом до відповідачів АТ «Державний ощадний банк України» і філії Дніпропетровське обласне управління АТ «Державний ощадний банк України» про визнання наказу про звільнення незаконним, скасування цього наказу, зобов`язання винести наказ про зміну формулювання причини звільнення з роботи та стягнення витрат на правову допомогу, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своєму позові та з представником посилаються на те, що з 02 червня 2003 року по 27 вересня 2021 року працювала в філії Дніпропетровське обласне управління АТ «Державний ощадний банк України», 27 вересня 2021 року її звільнено з роботи за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків покладених трудовим договором згідно п. 3 ст. 40 КЗПП України. Позивач вважає вказане незаконним та таким, що порушує його права та законні інтереси, його було звільнено також з порушенням процедури звільнення, передбаченої чинним законодавством, порушені строки притягнення до дисциплінарної відповідальності, розрахунок не проводиться і по сьогоднішній день. Позивач вважає винесення наказу про звільнення та відсутність такого розрахунку з ним при звільненні з роботи незаконними, та таким, що грубо порушує його трудові права та вимоги діючого законодавства щодо порядку звільнення робітника, звернувся до відповідача і просив відповісти, чому його так звільнено і не проведено розрахунок, не повернена трудова книжка, не вручено належним чином наказ про це звільнення, відповіді не було, що також не законно. Вважаючи незаконним не тільки саму видачу розпоряджень, наказів, а і той порядок, який при цьому відповідачем був застосований, просив визнати наказ про його звільнення протиправним, винести наказ про зміну формулювання причини звільнення з записом про це в трудовій книжці та стягнути витрати на правову допомогу, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі.

Представники відповідачів АТ «Державний ощадний банк України» і філії Дніпропетровське обласне управління АТ «Державний ощадний банк України» надали відзив на позов, де позовні вимоги не визнали, звільнення позивача з роботи і порядок цього звільнення були правильні і законні, в передбаченому законом порядку, трудову книжку вручили, розрахунок провели, позовні вимоги безпідставні та не можливими до задоволення, просили в позові відмовити в повному обсязі.

Третя особа ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав, звільнення позивача з роботи і порядок цього звільнення були правильні і законні, в передбаченому законом порядку, підтримав відзив на позов, позовні вимоги безпідставні та не можливими до задоволення, просив в позові відмовити в повному обсязі.

З`ясувавши думку сторін, третьої особи, дослідивши добуті та надані докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву не обгрунтованою і не підлягаючою задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Таким чином, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного провадження без виклику сторін.

В судовому засіданні з наданих позивачем і відповідачем, третьою особою документів встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , працювала у Філії - Дніпропетровське обласне управління акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» з 02 червня 2003 року по 27 вересня 2021 року. 27 вересня 2021 року її звільнили «за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків покладених трудовим договором згідно п. З ст. 40 КЗпП України» ця підстава вказана у моїй трудовій книжці серія НОМЕР_1 від 27 червня 2003 року. Таке ж формулювання причин звільнення зазначено наказом по підприємству № 1120-к від 27 вересня 2021 року.

Позивач вважає наказ про звільнення незаконним по підприємству №1120-к від 27 вересня 2021 року, оскільки вона добросовісно працювала у Філії - Дніпропетровське обласне управління акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на протязі багатьох років, і жодних зауважень щодо її роботи на різних посадах роботодавець не висував; вважає, що під час її звільнення було порушено порядок накладення дисциплінарних стягнень, оскільки вона не була своєчасно ознайомлена з документами, наказами та актами, що фактично позбавило її можливості їх оскаржити.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до положень статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Згідно пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного та громадського стягнення.

Для правомірного розірвання роботодавцем трудового договору на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку; невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності; невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків повинно бути систематичним; враховуються тільки дисциплінарні й громадські стягнення, які накладаються трудовими колективами і громадськими організаціями відповідно до їх статутів; з моменту виявлення порушення до звільнення може минути не більше місяця.

Згідно наказу по підприємству №1120-к від 27 вересня 2021 року позивачку було звільнено за неналежне виконання своїх посадових обов`язків, допущені численні порушення вимог внутрішніх нормативних документів АТ «Ощадбанк» та нормативно-правових актів Національного банку України, а саме: Положення про організацію та здійснення касових операцій у підрозділах бізнесу АТ «Ощадбанк», затвердженого постановою правління АТ «Ощадбанк» від 14 серпня 2020 року №539 (зі змінами та доповненнями): - п. 5.4.3. - за повноту вкладень в інкасаторську сумку (у т.ч. сейф-пакет) та відповідність суми вкладеної готівки даним, зазначеним у примірниках супровідного касового ордену до сумки з валютними цінностями; - п. 10.2.3. - за незабезпечення схоронності готівки та цінностей в касі банку; - п. 10.2.5. - за відсутність організації касової роботи та касового обслуговування. За порушення вимог Посадової інструкції завідувача сектору косових операцій ТВБВ № 10003/0645 від 17 грудня 2020 року, а саме: п. 2.4. - в частині забезпеченні готівкових коштів і цінностей та належного контролю за їх обігом; за що передбачена відповідальність відповідно до пунктів Посадової інструкції завідувача сектору косових операцій ТВБВ №10003/0645 від 17 грудня 2020 року, а саме: пп. 4.1.11. - неналежну організацію касової роботи, недотримання правил здійснення кассових операцій, неналежне зберігання готівки та цінностей, п. 4.2. - у випадку неналежного виконання своїх обов`язків, завідувач сектору може бути притягнутий до дисциплінарної та матеріальної відповідальності відповідно до чинного законодавства України та внутрішніх нормативних документів банку.

Позивач не згодна із звільненням з займаної посади, яке вказане у наказі по підприємству № 1120-к від 27 вересня 2021 року тобто п. З ст. 40 КЗПП України за систематичне невиконання посадових обов`язків, оскільки у Філії - Дніпропетровське обласне управління акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» немає фактичних даних про систематичне невиконання мною своїх обов`язків.

ОСОБА_1 була звільнена з причин, що 11 серпня 2021 року нею не було додано у інкасаторську сумку іноземної валюти у розмірі 1 000 доларів США. Але, в той же день при інкасації каси нею самостійно була виявлена моя помилка та складений Акт контрольного перерахунку від 11 серпня 2021 року та оприбуткована вищезазначена сума. Тобто, проступок був виявлений 11 серпня 2021 року, а притягнення до відповідальності згідно наказу по підприємству № 1120-к від 27 вересня 2021 року відбулося лише 27 вересня 2021 року, тобто через півтори місяці після виявлення проступку, що на думку позивача не відповідає закону: згідно ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Тобто, до неї було застосоване дисциплінарне стягнення після спливу строків притягнення до відповідальності. Крім того, відповідно до ч. І ст. 149 КЗпП, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення, а відповідно до ч. 4 ст. 149 КЗпП, стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Вказаного зроблено не було.

За змістом закону, звільнення працівника за п. З ст. 40 КЗпП України є крайньою мірою, коли подальше залишення на роботі порушника трудової дисципліни суперечить інтересам установи. При визначенні наявності вини працівника в невиконанні або неналежному виконанні обов`язків, покладених на нього трудовим договором, правилами внутрішнього трудового розпорядку або посадовими інструкціями, необхідно враховувати об`єктивні причини. Порушення трудової дисципліни - це невиконання або виконання на неналежному рівні працівником покладених на нього трудових обов`язків. При звільненні працівника з підстав, передбачених цією нормою закону, роботодавець повинен навести конкретні факти допущеного ним невиконання обов`язків, зазначити, коли саме вони мали місце, які проступки вчинив працівник після застосування до нього стягнення та коли. Чи передував безпосередньо звільненню дисциплінарний проступок, за який не застосовувалися інші заходи дисциплінарного чи громадського стягнення, та чи можна вважати його вчинення систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Отже, необхідна наявність застосованого й не втратившого юридичної сили за давністю або не знятого заходу дисциплінарного чи громадського стягнення, а не фактична наявність сукупності застосованих заходів дисциплінарного стягнення. Крім того, порушенням трудової дисципліни вважається недотримання під час виробничого процесу правил поведінки, встановлених чинним законодавством, правилами внутрішнього трудового розпорядку, посадовими інструкціями, наказами і розпорядженнями роботодавця.

Під вчиненням дисциплінарного проступку мається на увазі невиконання чи неналежне виконання працівником з його вини обов`язків, покладених на нього законодавством, колективним договором, трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо за ці діяння не передбачається кримінальна відповідальність. Отже, законодавством передбачено, що підставою застосування дисциплінарного стягнення може бути лише безпосереднє порушення трудової дисципліни чи невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Оскільки, як стверджує позивачка, нею було самостійно виявлено свій проступок, складено належні документи, вважає, що нею, не було порушення трудової дисципліни, не було нанесено шкоди Філії - Дніпропетровське обласне управління акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», вважаю, що запис 14 у трудовій книжці серія НОМЕР_1 від 27 червня 2003 року має бути виправлений, а саме, має бути змінено формулювання причин звільнення: з «за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків покладених трудовим договором згідно п. З ст. 40 КЗпП України» на «п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін».

Згідно зі ст. З КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України «Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів». Частиною першою статті 15 Цивільного Кодексу України кожній особі гарантується право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 Цивільного Кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути в тому числі й визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Отже, позивач вважає, що вказане його звільнення з роботи є незаконним та таким, що порушує його права та законні інтереси, його було звільнено також з порушенням процедури звільнення, передбаченої чинним законодавством, розрахунок не проводиться і по сьогоднішній день. Позивач вважає відсутність такого розрахунку з ним при звільненні з роботи незаконними, та таким, що грубо порушує його трудові права та вимоги діючого законодавства щодо порядку звільнення робітника; вважає незаконним не тільки саму видачу розпоряджень, наказів, а і той порядок, який при цьому відповідачем був застосований. Отже, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 Кодексу законів про працю України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

За загальновідомими правилами, встановленими ст. 4 Конвенції Міжнародної Організації Праці № 158, 04 лютого 1994 року ратифікованої Верховною Радою України, яка набула чинності 16 травня 1995 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного зі здібностями або поведінкою працівника, або викликаного виробничою необхідністю підприємства, установи або служби.

Згідно ч. 2 ст. 22 КЗпП України відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Як неодноразово зазначалось судами під час розгляду аналогічних спорів, у наказі про звільнення, накладення дисциплінарного стягнення обов`язково має бути зазначено, в чому полягає порушення закону, трудової дисципліни, тобто має бути вказівка на фактичні обставини, які послужили підставою для застосування заходу дисциплінарного стягнення. Наказ, розпорядження про звільнення з роботи повинен обов`язково містити нормативне посилання, тобто відповідач повинен зазначити назву, статтю, її частину, абзац, пункт, підпункт нормативно-правового акта чи акта локального нормотворення, на підставі якого позивач звільняється чи притягується до дисциплінарної відповідальності.

Відповідно до прохальної частини позовної заяви позивач просить суд: «Визнати формулювання причини звільнення у наказі про звільнення № 1120-к від 27 вересня 2021 року неправильним; видати новий наказ по підприємству та змінити формулювання причин звільнення на звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України за угодою сторін; у трудовій книжці серія НОМЕР_1 від 27 червня 2003 року внести зміни, яким змінити формулювання причин звільнення на звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України за угодою сторін; стягнути з Філії - Дніпропетровське обласне управління акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу згідно договору про надання юридичних послуг № ЮБ-080 від 28 вересня 2021 року у розмірі 18 000 грн..

Вказані вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною третьою статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з частиною першою статті 17 ЦПК України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

02 червня 2003 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу до філії-Дніпропетровське обласне управління АТ «Ощадбанк» на посаду контролера-касира (змінного) філії 0245 у відповідності до наказу № 199-к від 02 червня 2003 року. З 12 листопада 2018 року відповідно до наказу № 3556-к від 09 листопада 2018 року ОСОБА_1 переведена на посаду завідувача сектору касових операцій територіально відокремленого безбалансового відділення II типу № 10003/0645 (ТВБВ) філії - Дніпропетровське обласне управління АТ «Ощадбанк».

У відповідності до ст. 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Відповідно до п. 2.4 посадової інструкції ОСОБА_1 , затвердженої 17 грудня 2020 року завідувач сектору (крім іншого) забезпечує схоронність готівкових коштів і цінностей та належного контролю за їх обігом (Посадова інструкція).

Відповідно до ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Відповідно до Висновку службового розслідування, (службове розслідування розпочато та закінчено 31 серпня 2021 року), затвердженого начальником філії - Дніпропетровське обласне управління АТ «Ощадбанк» 27 вересня 2021 року, встановлено факт порушення ОСОБА_1 посадових обов`язків та касової дисципліни, яке полягало в наступному.

За твердженнями завідувача сектору ОСОБА_1 (які вона виклала в письмовому поясненні від 11 серпня 2021 року під час зведення операційної каси виявила надлишок готівки в іноземній валюті в сумі 1 000 доларів США, про що було складено Акт про проведення контрольного перерахування готівки та інших цінностей № 2 від 11 серпня 2021 року та відображено в АБС ММФО (референс документу 05, рахунок НОМЕР_2 ).

В той же час, з Акту про проведення контрольного перерахування готівки та інших цінностей № 2 від 11 серпня 2021 року вбачається, що старшим контролером-касиром ОСОБА_3 було здійснено в присутності завідувача сектору ММСБ Токарева О.В. контрольне перерахування наявності готівки та інших цінностей, станом на 19 год. 00 хв. 11 серпня 2021 року. В ході проведення контрольного перерахування готівки та інших цінностей було виявлено надлишок готівки в касі відділення в іноземній валюті в сумі 1 000 доларів США, про що було складено Акт. Від сектору № 1 перерахунку та зберігання валютних цінностей відділу інкасації коштів та перевезення валютних цінностей 12 серпня 2021 року отримано Акт про розбіжності щодо нестачі і готівкової іноземної валюти в сумі 1 000 доларів США (10 банкнот номіналом 100 дол. США) в інкасаторській сумці № 43/2, що була сформована в ТВБВ II типу № 10003/0645 11 серпня 2021 року. Нестачу в сумі 1 000 доларів США відображено в бухгалтерському обліку 12 серпня 2021 року (референс документу 05, рахунок НОМЕР_3 ). Причину виникнення надлишку в касі відділення та нестачі в інкасаторській сумці, завідувач сектору касових операцій ТВБВ II типу № 10003/0645 ОСОБА_1 пояснила тим, що помилково не вклала до інкасаторської сумки № 43/2 1000 доларів США.

Як встановлено комісією в ході службового розслідування, та відображено в висновках службового розслідування від 27 вересня 2021 року всього за 11 серпня 2021 року в касі ТВБВ II типу № 10003/0645 здійснено в АБС ММФО 78 операцій двома касирами, в тому числі 19 операцій - ОСОБА_1 . Загальна сума інкасації 11 серпня 2021 року фактично склала лише 2 318.80 грн., що викликало сумнів в доцільності її здійснення. Вхідний залишок в національній валюті станом на 11 серпня 2021 року складав 259 447 грн., вихідний залишок 399 426.70 грн., поточний ліміт каси в національній валюті становить 500 000.00 грн., максимальний ліміт 570 000 грн., тобто потреби в інкасації не було. Вхідний залишок в іноземній валюті станом на 11 серпня 2021 року складав 18 976 доларів США, вихідний залишок - 16 875 дол. США, поточний ліміт каси в іноземній валюті становить 15 000 дол. США, максимальний ліміт 18 500 дол. США, тобто нагальної потреби в інкасації не було.

Враховуючи вищенаведене, комісія дійшла висновку, що завідувач сектору касових операцій ОСОБА_1 , не дивлячись на 18-ти річний стаж роботи в АТ «Ощадбанк», маючи дуже помірне навантаження, не взмозі грамотно організувати а ні роботу сектору, а ні безпосередньо свою роботу з готівкою. Комісією за результатами проведеної службової перевірки зроблено висновок, що в діях завідувача сектору касових операцій ТВБВ II типу № 10003/0645 ОСОБА_1 вбачається порушення вимог Посадової інструкції завідувача сектору касових операцій, а саме: п. 2.4 в частині забезпечення схоронності готівкових коштів і цінностей та належного контролю за їх обігом.

Згідно з «Положенням про організацію та здійснення касових операцій у підрозділах бізнесу АТ «Ощадбанк», затвердженим постановою правління АТ «Ощадбанк» від 14 серпня 2020 року № 539 (зі змінами та доповненнями) ОСОБА_1 несе відповідальність за: п. 5.4.3 - за повноту вкладень в інкасаторську сумку (у т.ч. сейф-пакет) та відповідність суми вкладеної готівки даним, зазначеним у примірниках супровідного касового ордеру до сумки з валютними цінностями; п. 10.2.3. - незабезпечення схоронності готівки та цінностей в касі банку; п. 10.2.5. - організацію касової роботи та касове обслуговування.

Згідно з Посадовою інструкцією завідувача сектору касових операцій ОСОБА_1 несе відповідальність за: п. 4.1.11 - неналежну організацію касової роботи, недотримання правил здійснення касових операцій, належне зберігання готівки та цінностей. Відповідно до п. 4.2 Посадової інструкції завідувача сектору касових операцій у випадку невиконання своїх обов`язків, завідувач сектору може бути притягнутий до дисциплінарної та матеріальної відповідальності відповідно до чинного законодавства України та внутрішніх нормативних документів банку.

Регулярні факти порушення вимог «Положення про організацію та здійснення касових операцій у підрозділах бізнесу АТ «Ощадбанк», затвердженої постановою правління АТ «Ощадбанк» від 14 серпня 2020 року № 539 та посадової інструкції, свідчать про недобросовісне відношення ОСОБА_1 до своїх функціональних обов`язків.

Причиною виникнення події операційного ризику, відповідно до п. 2.1.5 Додатку 2 Регламенту реєстрації інцидентів операційних та комплекс ризиків у системі АТ «Ощадбанк» є недобросовісність (діяльність або бездіяльність з розумінням наслідків).

Висновками службового розслідування, затвердженого начальником філії - Дніпропетровське обласне управління АТ «Ощадбанк» 27 вересня 2021 року було встановлено (серед іншого): в діях працівників банку наявний склад дисциплінарного проступку, ознак адміністративного або кримінального правопорушення не виявлено. Факт надлишку готівки в іноземній валюті в сумі 1000 доларів США в касі ТВБВ II типу № 10003/0645 11 серпня 2021 року визнати таким, що підтвердився. Факт нестачі готівки в іноземній валюті в інкасаторській сумці № 43/2 від 11 серпня 2021 року в сумі 1 000 доларів США визнати таким, що підтвердився. Збиток банку не нанесено. Надлишок в касі ТВБВ та недостача в інкасаторській сумці виникли внаслідок порушення завідувачем сектору касових операцій ТВБВ II типу № 10003/0645 ОСОБА_4 вимог п. 5.4.3, п. 10.2.1, п. 10.2.2 «Положення про організацію та здійснення касових операцій у підрозділах бізнесу АТ «Ощадбанк», затвердженого постановою правління АТ «Ощадбанк» від 14 серпня 2020 року № 539 та п. 2.4 Посадової інструкції завідувача сектору касових операцій. Взяти до уваги, що до ОСОБА_1 вже 5 (п`ять) разів застосовувались заходи дисциплінарного впливу: наказ про оголошення догани ОСОБА_1 № 968-к від 21 липня 2020 року (порушення касової дисципліни); наказ про оголошення догани ОСОБА_1 № 1273-к від 17 вересня 2020 року (порушення Кодексу поведінки (етики) АТ «Ощадбанк»; наказ про оголошення догани ОСОБА_1 № 1565-к від 12 листопада 2020 року (за фактом конфлікту інтересів); наказ про оголошення догани ОСОБА_1 № 198-к від 23 лютого 2021 року (порушення касової дисципліни); наказ про оголошення догани ОСОБА_1 № 309 від 22 березня 2021 року (порушення касової дисципліни).

За результатами службового розслідування, комісією було запропоновано начальнику філії розглянути питання щодо розірвання трудового договору з ініціативи банку відповідно до п. З ст. 40 КЗпП України з працівниками ТВБВ II типу №10003/0645 з ОСОБА_1 , завідувачем сектору касових операцій, за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором.

27 вересня 2021 року було видано наказ № 1120-к «Про звільнення ОСОБА_1 », яким позивач був звільнений. ОСОБА_1 відмовилась від підпису про ознайомлення з наказом № 1120-к від 27 вересня 2021 року, в зв`язку з чим в присутності комісії зазначений наказ було зачитано їй в голос, що підтверджується складеним комісією Актом про відмову від ознайомлення з наказом. Наказ № 1120-к від 27 вересня 2021 року «Про звільнення ОСОБА_1 » позивач отримала в той же день,

що підтверджується позивачкою в своїй позовній заяві.

Щодо додержання строку притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності.

Згідно зі ст. 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі

(розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Підставою застосування дисциплінарного стягнення є вчинення працівником

протиправного винного діяння (дії чи бездіяльності), яке визнається дисциплінарним проступком. Протиправність поведінки працівника полягає в порушенні ним своїх трудових обов`язків, закріплених нормами КЗпП України, правилами внутрішнього розпорядку, трудовим договором (контрактом), колективним договором, а також у порушенні або невиконанні правомірних наказів та розпоряджень роботодавця.

Як зазначено, порушення завідувачем сектору касових операцій ТВБВ II типу № 10003/0645 ОСОБА_1 вимог п. 5.4.3, п. 10.2.1, п. 10.2.2 «Положення про організацію та здійснення касових операцій у підрозділах бізнесу АТ «Ощадбанк», затвердженого постановою правління АТ «Ощадбанк» від 14 серпня 2020 року № 539 та п. 2.4 Посадової інструкції завідувача сектору касових операцій встановлено Висновками службового розслідування за фактом надлишку в ТВБВ II типу № 10003/0645 АТ «Ощадбанк» в сумі 1 000 доларів США 11 серпня 2021 року, затверджених начальником філії - Дніпропетровське обласне управління АТ «Ощадбанк».

Розслідування проводилось у період з 18 серпня 2021 року по 31 серпня 2021 року. Підстав для того, щоб вважати цей строк таким, що не відповідає критерію розумності, позивачем не доведено. Обчислення місячного строку для застосування дисциплінарного стягнення здійснюється з дня виявлення не лише факту (події), а саме проступку. Виявлення проступку означає не лише

виявлення факту (події), а й виявлення працівника, що порушив трудові обов`язки, характерупорушення, шкідливих наслідків правопорушення, причинного зв`язку між правопорушенням і шкідливими наслідками, вини працівника. Як правило, місячний строк обчислюється з дня закінчення службового розслідування, проведення перевірки тощо. В той же час роботодавець наділений правом застосувати дисциплінарне стягнення до працівника не пізніше шести місяців з

дня вчинення проступку.

Подібний висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 516/268/15-ц (провадження № 61-14952св18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 718/801/17 (провадження № 61-28428св18) та, крім іншого, від 09 грудня 2020 року у справі № 390/1374/19 (провадження № 61 -15268св20), за участю АТ «Ощадбанк».

Із урахуванням зазначеного позивач дійшов неправильного висновку про наявність порушення АТ «Ощадбанк» вимог ст. 148 КЗпП України.

Щодо систематичного невиконання ОСОБА_1 своїх трудових обов`язків.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», за передбаченими п. З ст. 40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або не зняті достроково (ст. 151 КЗпП України).

Як вбачається із позовної заяви ОСОБА_1 , та підтверджується наявними матеріалами, до позивача роботодавцем на протязі 2020 та 2021 років неодноразово застосовувались заходи дисциплінарного впливу у вигляді догани за порушення та невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором.

Так, до ОСОБА_1 вже 5 (п`ять) разів застосовувались заходи дисциплінарного впливу: наказ про оголошення догани ОСОБА_1 № 968-к від 21 липня 2020 року (порушення касової дисципліни); наказ про оголошення догани ОСОБА_1 № 1273-к від 17 вересня 2020 року (порушення Кодексу поведінки (етики) АТ «Ощадбанк»; наказ про оголошення догани ОСОБА_1 №1565-к від 12 листопада 2020 року (за фактом конфлікту інтересів); наказ про оголошення догани ОСОБА_1 № 198-к від 23 лютого 2021 року (порушення касової дисципліни); наказ про оголошення догани ОСОБА_1 № 309 від 22 березня 2021 року (порушення касової дисципліни).

Зазначені накази про оголошення догани ОСОБА_1 оскаржені не були, та на час її звільнення у відповідності до ст. 151 КЗпП України не втратили юридичної сили за давністю, та не зняті достроково. Вказаним спростовуються твердження позивачки в позовній заяві про те, що до неї за весь період роботи не застосовувались заходи дисциплінарних стягнень. Більше того. позивачкою додано до позовної заяви копії наказів про оголошення доган, які нею в судовому порядку не оскаржувались.

Враховуючи викладене, відповідачем було дотримано порядок притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності: факт вчинення позивачем порушення підтверджується висновками службового розслідування та наданими доказами по справі; відповідачем дотримано порядку притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності, в тому числі в частині можливості надати письмові пояснення позивачами щодо порушень, що виявлені під час службового розслідування; відповідачем виконано вимога, щодо ознайомлення позивачки з висновками службового розслідування у відношенні неї, що підтверджується Актом про відмову від ознайомлення та підписання висновків службового розслідування.

Відповідачем додержано строк для застосування дисциплінарного стягнення у відповідності до ст. 148 КЗпП України.

Виходячи з вищевикладеного, обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх позовних вимог не доведені, у зв`язку з чим позовні вимоги про визнання формулювання причин звільнення, що зазначені в наказу № 1120-к від 27 вересня 2021 року «Про звільнення ОСОБА_1 » задоволенню не підлягають.

Щодо вимоги про видачу нового наказу та змінити формулювання причин звільнення на звільнення за угодою сторін, внесення змін у трудову книжку слід зазначити, шо з огляду на законність звільнення позивачки за п. З ст. 40 КЗпП України правові підстави для зміни формулювання причин звільнення позивачки на звільнення за угодою сторін відсутні.

Щодо відсутності підстав для нарахування і стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Позивач у своїй позовній заяві зазначила свою думку, що Філія - Дніпропетровське обласне управління АТ «Ощадбанк» має виплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу. В позовній заяві відсутні вимоги до відповідачів про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, розміру цієї вимоги та не наведено доказів, що підтверджують обов`язок стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, до позовної заяви не додає та не зазначає, у зв`язку з чим правові підстави для задоволення бажання позивача про виплату їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні.

Щодо відсутності підстав для стягнення моральної шкоди.

Позивач в позовній заяві при викладені обставин, якими він обгрунтовує свої позовні вимоги зазначає, що їй було завдано моральної шкоду, однак доказів, що підтверджують завдану шкоду до позовної заяви не додає та не зазначає. Згідно зі ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних 5 страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка заподіяла моральну шкоду, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. З постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, при відсутності встановленого факту порушень прав позивача, відшкодування йому моральної шкоди не є його абсолютним правом, а підлягає доказуванню за усіма критеріями, визначеними законодавством: наявність шкоди, протиправна поведінка, вина заподіювана шкоди, причинно - наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Саме позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Проте, позивачем не надано жодних доказів протиправності дій посадових осіб відповідача, спричинення йому моральної шкоди та не здійснено її розрахунок. Позовна заява не містить жодних доказів на підтвердження заподіяння позивачу моральної шкоди та її розміру, у зв`язку з чим правові підстави для задоволення позовної вимоги про стягнення моральної шкоди відсутні.

Стосовно філії, як відповідача. У позовній заяві ОСОБА_1 визначено в якості відповідача філію -Дніпропетровське обласне управління АТ «Ощадбанк» . Філія - Дніпропетровське обласне управління АТ «Ощадбанк» є відокремленим підрозділом юридичної особи - Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», що зокрема підтверджується загальнодоступними даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на веб-сайті Міністерства юстиції України за електронною адресою в мережі Інтернет: https://usr.miniust.gov.ua/ua/freesearch.

Відповідно до ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Відповідно до ч. З ст. 95 ЦК України філії та представництва не є юридичними особами.

Відповідно до п. 181 Статуту АТ «Ощадбанк», що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 лютого 2003 року № 261 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 05 червня 2019 року № 568) філії, територіально відокремлені безбалансові відділення та представництва банку не мають статусу юридичної особи.

Згідно ч. 4 ст. 64 ГК України підприємство має право створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи, погоджуючи питання про розміщення таких підрозділів підприємства з відповідними органами місцевого самоврядування в установленому законодавством порядку. Такі відокремлені підрозділи не мають статусу юридичної особи і діють на основі положення про них, затвердженого підприємством. Підприємства можуть відкривати рахунки в установах банків через свої відокремлені підрозділи відповідно до закону.

Згідно висновків Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду викладених в постанові від 14 червня 2021 року по справі № 760/32455/19 розгляду у суді підлягає лише такий спір, у якому позовні вимоги можуть бути або задоволені, або в їх задоволенні може бути відмовлено.

Щодо вимоги про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 18 000 грн. Заявлені витрати на правничу допомогу не є реальними, виходячи з наступного: відповідно до ч. 1. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові втрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно положень ч. 1, 2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи втрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану' зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових втрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, (ч. З ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до частин 4-6 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом jra виконання відповідних робіт (надання послуг): 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону', яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які піддягають розподілу між сторонами.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави дія зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

У відповідності до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Згідно ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У відповідності до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягай згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

В якості доказу факту отримання професійної правничої допомоги та понесених витрат на правничу допомогу, позивач додає до позову копію договору про надання юридичних послуг № ЮБ-080 від 28 вересня 2021 року, укладеного між ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «ЮРИДИЧНИМ ЦЕНТР БАСТІОН ПРАВА».

У відповідності до п. 4 частини 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

ТОВ «ЮЦБП» не є суб`єктом, що в розумінні Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» може надавати професійну правничу допомогу. Крім того, як вбачається із зазначеного договору, він укладений від імені виконавця касиром-адміністратором на підставі довіреності, при цьому належних та допустимих доказів на підтвердження повноважень підписанта до договору не надано. Позивачем також не надано доказів на підтвердження наданих правничих послуг та понесених витрат.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні регулюються Законом України «Про бухгалтерський облік та звітність в Україні».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік га звітність в Україні», первинним є документ, який містить відомості про господарську операцію. Згідно з п. 2.1 Положення, затвердженого наказом Мінфіну від 24 травня 1995 року № 88, це документ, створений у письмовій або електронній формі, який містить інформацію про господарську операцію, включаючи розпорядження і дозволи адміністрації (власника) на її проведення. Тобто, первинний документ, яким є Акт виконаних робіт, є документом, що підтверджує фактично здійснені послуги або виконані роботи. Такий документ позивачем до позову не надано.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послу г та таке ін.), документа, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування. Копії квитанцій, які додані позивачем до позову не є належними та допустимими доказами понесення позивачем витрат на правничу допомогу, в зв`язку з тим, що квитанція не містить жодного посилання за що саме були сплачені зазначені в них кошти. Таким чином, належних та допустимих доказів на підтвердження надання правничих послуг з їх детальним описом, позивачем не надано.

Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Як вказав Європейський суд у рішенні від 9 січня 2013 року «Олександр Волков ти України», № 21722/11, п. п. 165, 166, приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру» (див. рішення від 7 серпня 1996 року у справі «С. проти Бельгії» (C. v. Belgium), п. 25, Reports 1996-ІІІ). Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом (див. рішення від 16 грудня 1992 року у справі «Нємець проти Німеччини» (Niemietz v. Germany), п. 29, Series А № 251-В). Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (див. рішення у справах «Сідабрас та Джяутас проти Литви» (Sidabras and Dziautas v. Lithuania), заяви №№ 55480/00 та 59330/00, п. 47, ECHR 2004-VIII, та «Бігаєва проти Греції» (Bigaeva v. Greece), заява № 26713/05, пп. 22-25, від 28 травня 2009 року). Стаття 8 Конвенції охоплює питання захисту честі та репутації як частину захисту права на повагу до приватного життя (див. рішення у справах «Пфайфер проти Австрії» (Pfeifer v. Austria), заява № 12556/03, п. 35, від 15 листопада 2007 року, та «А. проти Норвегії» (A. v. Norway), заява №28070/06, пп. 63 та 64, від 9 квітня 2009 року); впливає на широке коло стосунків заявника з іншими людьми, включаючи стосунки професійного характеру, під впливом опиняється і професійна репутація заявника.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню.

Позивач або інші особи повинні довести, що їх дiями не було порушено їх права або права відповідача. Однак, жодних доказiв зазначеними особами до суду не надано.

Не може суд прийняти до уваги позицію сторони позивача стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується. Суд не вважає не правомірними дії відповідача стосовно звільнення позивача про порядок, який відповідачем був застосований при видачі розпоряджень, наказів та інш., оскільки вони не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні: порушення законодавства з боку відповідача неправомірність дій по відношенню до позивача судом не встановлено.

Твердження позивача відносно протиправності дій самого відповідача є лише його оціночним судженням, що не може бути витлумачене, як таке, що містить фактичні дані. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів, які використовує в своєму позові позивач.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до АТ «Державний ощадний банк України» і філії Дніпропетровське обласне управління АТ «Державний ощадний банк України» про визнання наказу про звільнення незаконним, скасування цього наказу, зміну формулювання причини звільнення з роботи та стягнення витрат відмовити.

Таким чином суд вважає, що обставини позовних вимог не знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході судового засідання, позовні вимоги в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 43, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 21, 22, 36, 39-1, 40, 47, 48, 147, 149, 221, 232, 233, 235 КЗпП України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» і філії Дніпропетровське обласне управління акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», третя особа ОСОБА_2 про визнання наказу про звільнення незаконним, скасування цього наказу, зміну формулювання причини звільнення з роботи та стягнення витрат відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Суддя