Провадження №2/523/4960/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" грудня 2021 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м.Одеси у складі:

головуючого судді Кисельова В.К.

за участю секретаря Дзюба Г.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Одесі у порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Юнекс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Юнекс Банк» звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на наступні обставини. Так 05.05.2018 року Публічне акціонерне товариство «ЮНЕКС БАНК» правонаступником якого є Акціонерне товариство «ЮНЕКС БАНК» (далі - Банк) та гр. ОСОБА_1 (далі - Позичальник, Відповідач), уклали між собою кредитний договір № 10.99.0518.ФО К (далі - Кредитний договір), за яким Банк надав Позичальнику грошові кошти в сумі 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 0,01 процента річних, та комісією за обслуговування кредиту 2,99 процента щомісячно. Відповідно до Кредитного договору Позичальник зобов`язався повертати Кредит частинами та сплачувати проценти за користування кредитом, та комісію за обслуговування кредиту, щомісячно, шляхом сплати чергових платежів, в порядку та на умовах відповідно до пунктів 2.3, 2.4, 2.5 Кредитного договору, зі строком погашення Кредиту - не пізніше 05.05.2021 року.

Факт отримання Відповідачем кредитних коштів підтверджується випискою за особовим рахунком Позичальника (додається).

Відповідно до п. 3.2.2 Кредитного договору, Відповідач взяв на себе зобов`язання щомісяця сплачувати платежі по кредиту, комісії за обслуговування та проценти за користування кредитом у строк не пізніше останнього робочого дня місяця та повернути кредитні кошти у строк визначений кредитними договорами.

Проте, Відповідач не виконує свої зобов`язання належним чином, не сплачує щомісячні платежі за кредитом, комісію за обслуговування та проценти за користування кредитом та інші платежі, тим самим допускаючи порушення умов Кредитного договору.

Станом на 3 серпня 2021 року загальна заборгованість ОСОБА_1 перед AT «ЮНЕКС БАНК» за Кредитним договором № 10.99.0518.ФОК від 05.05.2018 року складає: 12 317,84 грн. (дванадцять тисяч триста сімнадцять гривень 84 копійки), у тому числі:

сума заборгованості за кредитом складає 5 521,92 грн.;

сума заборгованості за процентами та комісіями складає 5 980,52 грн.;

сума пені за простроченим кредитом та процентами складає 815,40 грн., яку позивач просив стягнути з відповідачки.

В процесі розгляду справи представника позивача подали заяву про зменшення розміру позовних вимог у зв`язку з частковим погашенням заборгованості та просили стягнути з відповідачки заборгованість станом на 10.12.2021р

заборгованість за кредитом - 1 352,04 грн.;

заборгованість за процентами - 0,34 грн.;

заборгованість за комісією - 1 495,13 грн.;

пеня за прострочення сплати кредиту процентів та комісії - 815,40 грн.

В судове засідання представники позивача не з`явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином, згідно поданого клопотання просили справу розглянути у їх відсутність.

Відповідачка в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. В той же час, подала до суду відзив на позовні вимоги в якому позовні вимоги не визнала у повному обсязі. Окрім того, вона повідомила, що внесла в рахунок погашення кредиту суму у розмірі 5770 гривень, а саме 21.08.2021р. у розмірі 2885 гривень, 31.08.2021р. і ще два платежі по 2885 гривень.

Судом встановлені наступні обставини справи та відповідні правовідносини.

Так судом встановлено, що Так 05.05.2018 року Публічне акціонерне товариство «ЮНЕКС БАНК» правонаступником якого є Акціонерне товариство «ЮНЕКС БАНК» (далі - Банк) та гр. ОСОБА_1 (далі - Позичальник, Відповідач), уклали між собою кредитний договір № 10.99.0518.ФО К (далі - Кредитний договір), за яким Банк надав Позичальнику грошові кошти в сумі 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 0,01 процента річних, та комісією за обслуговування кредиту 2,99 процента щомісячно. Відповідно до Кредитного договору Позичальник зобов`язався повертати Кредит частинами та сплачувати проценти за користування кредитом, та комісію за обслуговування кредиту, щомісячно, шляхом сплати чергових платежів, в порядку та на умовах відповідно до пунктів 2.3, 2.4, 2.5 Кредитного договору, зі строком погашення Кредиту - не пізніше 05.05.2021 року.

Факт отримання Відповідачем кредитних коштів підтверджується випискою за особовим рахунком Позичальника (додається).

Відповідно до п. 3.2.2 Кредитного договору, Відповідач взяв на себе зобов`язання щомісяця сплачувати платежі по кредиту, комісії за обслуговування та проценти за користування кредитом у строк не пізніше останнього робочого дня місяця та повернути кредитні кошти у строк визначений кредитними договорами.

Проте, Відповідач не виконує свої зобов`язання належним чином, не сплачує щомісячні платежі за кредитом, комісію за обслуговування та проценти за користування кредитом та інші платежі, тим самим допускаючи порушення умов Кредитного договору.

Станом на 3 серпня 2021 року загальна заборгованість ОСОБА_1 перед AT «ЮНЕКС БАНК» за Кредитним договором № 10.99.0518.ФОК від 05.05.2018 року складає: 12 317,84 грн. (дванадцять тисяч триста сімнадцять гривень 84 копійки), у тому числі:

сума заборгованості за кредитом складає 5 521,92 грн.;

сума заборгованості за процентами та комісіями складає 5 980,52 грн.;

сума пені за простроченим кредитом та процентами складає 815,40 грн., яку позивач просив стягнути з відповідачки.

Судом також встановлено, що в період з 03.08.2021р. позивачка частково погасила заборгованість за кредитним договором.

В зв`язку з чим, представника позивача подали заяву про зменшення розміру позовних вимог у зв`язку з частковим погашенням заборгованості та просили стягнути з відповідачки заборгованість станом на 10.12.2021р

заборгованість за кредитом - 1 352,04 грн.;

заборгованість за процентами - 0,34 грн.;

заборгованість за комісією - 1 495,13 грн.;

пеня за прострочення сплати кредиту процентів та комісії - 815,40 грн.

Суд вважає, що відповідачка порушили умови кредитного договору.

Правові підстави ухваленого рішення.

Так, ст. 626 ЦК України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти(кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 ст. ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами(з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

На підставі викладеного, суд вважає, що з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню сума основного у розмірі 1 352,04 гривні, а також заборгованість за процентами - 0,34 грн..

Позивач також просить стягнути з відповідача заборгованість за комісією у розмірі 1495,13 грн.. пеня за прострочення сплати кредиту процентів та комісії - 815,40 грн.

Суд вважає, що вищевказані позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Так, відповідно п. 1.5.3 договору передбачено, що за користування кредитом позичальник сплачує комісію за обслуговування кредиту щомісячно в розмірі 2,99%, від суми кредиту, зазначеної у п. 1.1. цього Договору, яка включається до складу щомісячних ануїтетних платежів.

Відповідно до ст. 549 ЦК України та умов договору, у разі невиконання, чи несвоєчасного виконання зобов`язань в частині повернення кредиту та/або сплати процентів, комісій згідно з умовами договору, відповідач зобов`язаний сплатити позивачу неустойку (штраф, пеня). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Відповідно до ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

У зв`язку з систематичним порушенням боржником своїх обов`язків зі сплати кредиту, відповідачу було нараховано неустойку.

В той же час, при ухваленні рішення суд звертає увагу на наступні обставини.

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори

із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору

є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким

з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України від 22 вересня

2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким частину четверту статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» доповнено нормою такого змісту: «кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою

у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не

є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною».

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин

є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом невимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року

№ 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої

статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку

з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (з подальшими змінами) у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є одними із фундаментальних засад цивільного права, спрямованими, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що, зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив

у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, отже, кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок банку за кредитним договором,

то така дія, як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Отже, виходячи із принципів справедливості та добросовісності,

на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі

за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги заборонено номативно-правовими актами.

Частинами першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 грудня

2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18).

Згідно із положеннями Закону України «Про захист прав споживачів» послуга це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту

є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України

у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16.

Верховний суд в постанові від 27.12.2018 р. № 695/3474/17 зазначив, що відповідно до положень абзацу 2 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, що передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Усталена практика Верховного Суду зазначає, що відповідно до положень Закону «Про захист прав споживачів», кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою. Так само договори зі споживачами не повинні містити умови, які є несправедливими.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Тому, враховуючи позиції викладені Верховним Судом, вимога позивача в частині стягнення з відповідача комісії в розмірі 1 495,13 грн. є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Позивачем також було нараховано відповідачу пеня за прострочення сплати кредиту процентів та комісії - 815,40 грн., з яких фактичне це сума штрафу у розмірі 800 гривень за період з 11.07.2019р.по 12.12.2019р., а також пеня у розмірі 15,40 гривень за порушення строків сплати комісії.

Враховуючи, що суд вважає безпідставним стягнення з відповідачки комісії у розмірі 1495,13 грн., то і відсутні підстави для стягнення пені у розмірі 15,40 гривень, оскільки вони є похідними від первісних вимог.

Сума штрафу у розмірі 800 гривень розрахована за період з 11.07.2019р.по 12.12.2019р..

Позивачка у відзиві просила застосувати до даних вимог строки позовної давності.

Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки.

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується зокрема, про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно з ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позов надісланий поштою позивачем 17.08.2021р., тобто після спливу строку позовної давності, оскільки такі вимоги повинні були пред`явлені в строк до 12.12.2020р..

Отже позовні вимоги в частині стягнення пеня за прострочення сплати кредиту процентів та комісії - 815,40 грн. не підлягають задоволення, у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності.

Керуючись ст.ст. 2,5,10,12,258,259,263-265,268,274-279 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Акціонерного товариства «Юнекс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства «Юнекс Банк» (, 04070 м. Київ, вул.. Васильківська б. 14) заборгованість за кредитним договором 10.99.0518.ФО К від 05.05.2018р. станом на 10.12.2021р

заборгованість за кредитом - 1 352,04 грн.;

заборгованість за процентами - 0,34 грн.; а також судовий збір у розмірі 2270 гривень, а всього стягнути суму у розмірі 3622 гривень 38 копійок.

3. Позовні вимоги Акціонерного товариства «Юнекс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в частині комісії у розмірі 1495,13 грн.., пені за прострочення сплати кредиту процентів та комісії - 815,40 грн. залишити без задоволення у повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку через Суворовський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду в 30 -ти денний строк з дня отримання копії рішення.

Суддя

Складено та підписано 20.12.2021