УХВАЛА

25 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 553/2054/18

провадження № 61-2483ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 28 жовтня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 20 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Полтаваобленерго» (далі - ПАТ «Полтаваобленерго»), третя особа - управління Держпраці у Полтавській області, про визнання незаконними дій роботодавця та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ :

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом до ПАТ «Полтаваобленерго», третя особа - управління Держпраці у Полтавській області, в якому просив визнати незаконними дії відповідача, а саме, недопущення його, як директора з правової роботи, до робочого місця, починаючи з 21 вересня 2018 року і упродовж наступних днів, та зобов`язати відповідача усунути такі порушення.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 28 жовтня 2020 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 20 січня 2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суди, відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , виходили з того, що судами не встановлено, а позивачем не доведено порушень його прав роботодавцем. Позивач 21 вересня 2018 року, склавши акт про неможливість зайти в службовий кабінет через відсутність у нього ключа, самовільно залишив службове приміщення ПАТ «Полтаваобленерго», і був відсутній на роботі впродовж цілого робочого дня. При цьому, роботодавець забезпечив надання дублікату ключа та відчинив службовий кабінет позивача. Крім того, позивач не з`явився на роботу 24 та 25 вересня 2018 року без поважних причин, а його очікування офіційного повідомлення контролюючого органу та роботодавця на заяви, датовані 21 вересня 2018 року, не звільняють позивача від обов`язку виходити на роботу. Таким чином позивач із власної ініціативи самоусунувся від свого права на працю та не виходив на роботу в указані дні.

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 28 жовтня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 20 січня 2021 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову або передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на наступне.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, містяться у статті 129 Конституції України, відповідно до якої основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України встановлено, що суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України передбачено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга містить посилання на те, що вона стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, вважає, що наведені заявником обставини не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки посилання в касаційній скарзі на порушення судами норм матеріального та процесуального права фактично підтверджує незгоду особи, яка подала касаційну скаргу, з оскаржуваними судовими рішеннями, та зводяться до переоцінки доказів, що не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Посилання на інші випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

При визначенні справи малозначною Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам Ради Європи необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження.

Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

З огляду на викладене, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 28 жовтня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 20 січня 2021 року слід відмовити з підстав, встановлених пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України.

Керуючись частиною шостою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 28 жовтня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 20 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Полтаваобленерго», третя особа - управління Держпраці у Полтавській області, про визнання незаконними дій роботодавця та зобов`язання вчинити дії відмовити.

Судді:В. С. Жданова
А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко