РІШЕННЯ

іменем України

Справа № 285/554/20

провадження у справі № 2/0285/64/21

18 лютого 2021 року м. Новоград-Волинський

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області в складі:

головуючого - судді Васильчук Л.Й.

за участю секретаря Музики Н.Ю.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_3

про поділ спільного сумісного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Улютому 2020 представник позивача звернувся до суду з позовом в якому просив визнати автомобіль Toyota Corolla 1.3, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 (далі - Автомобіль) об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ; визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право власності на Автомобіль по 1/2 частині за кожним; поділити в натурі Автомобіль наступним чином: виділити та визнати за ОСОБА_3 право особистої власності на Автомобіль, стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 80000,0 грн. компенсації за 1/2 частину Автомобіля, припинити право спільної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на Автомобіль.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що в 2013 році під час шлюбу було придбано Автомобіль, який був зареєстрований на відповідача і фактично перебуває у її володінні та користуванні. Оскільки на даний час сторони розлучилися, постала потреба у поділі спільної сумісної власності, набутої під час подружнього майна.

03.06.2020 від відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву в якій вказує, що у 2015 році шлюб було розірвано. Строк позовної давності для позивача для звернення до суду почався з 2013 року року придбання Автомобіля, тобто пропущено позовну давність. Крім того, Автомобіль був придбаний нею за її кошти, які були надані їй її батьком ОСОБА_4 на придбання автомобіля. А також зазначає, що позивачем не внесено вартість частки на депозитний рахунок суду, а тому просить відмовити в задоволенні позову повністю.

В судовому засіданні представник позивача наполягав на задоволені позовних вимог.

Відповідач в судове засідання не прибула, про час та місце розгляду справи повідомлена вчасно та належним чином, відповідно до вимог розділу І глави 7 ЦПК України. Про причини неявки до суду не повідомила.

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані докази по справі, суд дійшов до наступного висновку.

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. ст. 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За положеннями ч. 1 ст. 21 Сімейного кодексу України (далі СК України) шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 08.12.2015 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зареєстрований 16.10.2010 розірвано.

Згідно договору купівлі-продажу № 0494/08/13 від 03.08.2013 ОСОБА_3 отримала у власність автомобіль марки Toyota Corolla NG (СО) 2013 року виготовлення за 159737,0 грн.

Відповідно до висновку судового експерта № 2510 від 30.12.2020 середня ринкова вартість аналогічного транспортного засобу марки Toyota Corolla, 1.3, 2013 року випуску на момент виконання експертизи становить 261410,0 грн.

Зі змісту п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» свідчить, що «…вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

На час направлення позову до суду, під час слухання справи у суді жодна зі сторін не внесли на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми, не заявляли клопотання щодо визначення вартості спірного майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною 1 ст. 57 СК України визначено, що майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, а також майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Як зазначив Верховний Суд у постанові № 578/168/16-ц від 30 травня 2018 року презумція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.

Отже, з огляду на те, що кошти, за які було придбано спірне майно були отримані відповідачем в дар від батька, суд вважає, що спірне майно не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

У постанові № 161/3025/17-ц від 10.04.2019 р. Верховний Суд зазначив, що визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Позиція Верховного Суду з приводу статусу особистої приватної власності одного з подружжя висловлена у постанові № 641/5115/16-ц від 26 червня 2019 р., вказано, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Аналізуючи вище наведене, суд звертає увагу на наступні факти, що свідчать про те, що спірне майно є особистою приватною власністю відповідача, а саме майно придбане за кошти, отримані в дар від батька відповідача; на момент придбання спірного майна сторони перебували у шлюбних відносинах; з огляду на те, що позивач з 2013 по 2020 не намагався оспорити право власності на спірний автомобіль, останній не міг не усвідомлювати правовий статус майна як особистої приватної власності відповідача.

Суд бере до уваги заяву відповідачки щодо застосування строку позовної давності від 03.08.2013 від року придбання спірного автомобіля.

Згідно диспозиції ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Так, судом встановлено та сторонами не заперечувалися факти того, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі починаючи з 16.10.2010. Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 08.12.2015 шлюб між сторонами був розірваний. У період перебування у шлюбі ОСОБА_3 , за кошти подаровані батьком, ОСОБА_4 , було придбано автомобіль Toyota Corolla NG (СО) 2013 року виготовлення.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю в 3 роки (ст. 257 ЦК України). Згідно норм ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. При цьому відповідно до ч. І ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У відповідності до норм ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони в спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови в позові.

У постанові № 466/9338/16-ц від 26 квітня 2018 р. Верховний Суд висловив позицію щодо початку перебігу строку позовної давності у справах про поділ майна подружжя, відповідно до якої вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя.

Отже, з огляду на те, що шлюб між сторонами припинений 08.12.2015 р., а позивач звернувся до суду з позовною заявою 04.02.2020 р., тобто через 4 роки після припинення шлюбу з відповідачем, судом, враховуючи письмові пояснення сторін, шляхом дослідження доказів, встановлено, коли позивачу стало відомо про порушення його майнового права.

Тобто, про порушення свого майнового права позивачу стало відомо ще до моменту припинення їх шлюбу з відповідачем. Таким чином суд погоджується з позицією відповідачки, що строк позовної давності у справі про поділ майна подружжя слід обраховувати саме з дня припинення шлюбу між сторонами, а саме з 08.12.2015.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення й застосування конвенції (п.1 ст.32). наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (п. 51 рішення від 22.10.1996 р. за заявами № 22083/93. 22095/93 у справі «Стаббінгс та проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20.09.2011 р. за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»)

Аналізуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що позивачем ОСОБА_2 пропущені строки звернення до суду з вимогою до відповідачки ОСОБА_3 про поділ майна між подружжям, виходячи із тих обставин, що шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано 08.12.2015, про порушення свого майнового права позивачу було відомо ще до моменту розірвання шлюбу, а саме з моменту припинення шлюбу між сторонами починається перебіг позовної давності. Отже, суд вважає, що строк позовної давності щодо звернення до суду з вимогою про поділ майна подружжя сплив 07.12.2018, а тому слід відмовити в задоволенні позову.

Керуючись статтями 4, 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

?В задоволені позовних вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Житомирського апеляційного суду через Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну його частини, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту судового рішення.

Дата виготовлення повного тексту рішення 23.02.2021 року.

Головуючий суддя Л.Й. Васильчук