Єдиний унікальний номер судової справи: 489/5433/21
Провадження № 22ц/812/2087/21 Доповідач в апеляційній інстанції Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

20 грудня 2021 року м. Миколаїв справа № 489/5433/21

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Лисенка П.П., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Андрієнко Л.,

за участі: заявниці ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 , заінтересованої особи ОСОБА_3 , його представника ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом Алейніком Владиславом Анатолійовичем, на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 вересня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Кокорєва В.В., у приміщенні цього ж суду о 15 год. 53 хв., у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, заінтересована особа ОСОБА_3 ,

встановив:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Алейніка В.А. звернулась до суду з заявою про видачу обмежувального припису щодо ОСОБА_3 .

Заява мотивована тим, що вона проживала разом зі своїм братом ОСОБА_3 .

З 2010 року у них почали періодично виникати конфлікти, ОСОБА_3 став дратівливим, агресивним, став зловживати спиртними напоями, неодноразове застосовував психологічне та економічне насилля, через що вона була змушена звертатися до правоохоронних органів.

Заявниця вказувала, що ОСОБА_3 ображає її та принижує її гідність перед сім`єю та знайомими, виказує щодо неї агресію, у зв`язку з чим погіршилося її самопочуття, вона стала почувати себе незахищеною та боятися за своє життя та здоров`я. Через систематичні образи та погрози з боку ОСОБА_3 на даний час заявниця була змушена переїхати та проживати у доньки в однокімнатній квартирі. Заявник сприймає серйозно погрози ОСОБА_3 , в тому числі щодо фізичної розправи, оскільки він агресивний, має судимість та зловживає алкоголем. Через протиправні дії брата перебуває на обліку у Миколаївському місцевому центрі соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді з 15 липня 2021 року, отримує послуги психолога для усунення наслідків перенесеного домашнього насилля.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила видати обмежувальний припис відносно ОСОБА_3 , на строк шість місяців, яким заборонити останньому наближатись на відстань меншу ніж 500 метрів до місця її проживання за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити вести листування, телефонні переговори з нею або контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Заперечуючи проти заяви, ОСОБА_3 зазначив, що вимоги заявника є необґрунтованими, вказував, що він не вчиняє насильства по відношенню до неї, у нього із заявником проходять судові процеси, з приводи яких вони іноді сваряться.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 вересня 2021 року у задоволенні заяви відмовлено.

Відмовляючи у задоволені заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що заявник не надала достатніх належних, допустимих та переконливих доказів для оцінки ризиків вчинення насильства заінтересованою особою відносно неї, що надавало б правову підставу для видачі обмежувального припису.

Не погодившись з таким рішення суду, ОСОБА_1 через свого представника адвоката Алейніка В.А. подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву про видачу обмежувального припису щодо кривдника, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та допущення судом невірного застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не надав належної оцінки факту систематичного вчинення ОСОБА_3 домашнього насилля відносно заявниці, що підтверджувалось не лише її зверненнями до правоохоронних органів (всупереч висновкам суду), а і показаннями свідка, власними поясненнями ОСОБА_3 , які він надав в ході судового розгляду (в яких він не оспорював того факту, що чинив заявниці перешкоди у розпорядженні її майном). Вказані докази у своїй сукупності беззаперечно доводять факт вчинення ОСОБА_3 , як психічного, так і економічного насилля відносно заявниці.

Заявник вважала, що суд не надав належної оцінки ризикам продовження та повторного вчинення домашнього насильства з боку ОСОБА_3 відносно неї і ризикам продовження та повторного вчинення домашнього насильства з його боку.

Відзиву на апеляційну скаргу заінтересованою особою не подано.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи та їх представників, вивчивши матеріали справи та перевіривши надані сторонами докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виникали сварки з приводу користування спільним майном, проте заявник не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення ОСОБА_3 економічного та психологічного насильства стосовно неї. Сам факт звернення заявника до органів поліції свідчить про наявність конфлікту не підтверджує факт вчинення ОСОБА_3 домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у повній мірі погоджується з викладеним, вважає такі висновки суду вірними, законними та обґрунтованими.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановлено судом заявник ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , які є рідними сестрою та братом, є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_2 .

Обґрунтовуючи підставність заяви, заявниця зазначала, що з 2010 року ОСОБА_3 систематично провокує конфлікти, ображає її та принижує її гідність перед сім`єю та знайомими, виказує щодо неї агресію. За вказаними фактами вона неодноразово викликала працівників поліції.

На підтвердження зазначеного ОСОБА_1 надано листи Інгульського відділу поліції ГУНП в Миколаївській області №16651/51-2020 від 01 вересня 2020 року, №Д-25/51-20202 від 17 вересня 2020 року та відповіді Відділення поліції №2 Міського районного управління поліції ГУНП в Миколаївській області №12457/52-2021 від 30 червня 2021 року та №9988/52-2021 від 26 травня 2021 року.

Зі змісту наданих листів вбачається, що конфлікти виникали з приводу користування житловим будинком, з ОСОБА_3 проведено профілактичну бесіду стосовно недопущення конфліктних ситуацій у майбутньому, а заявниці роз`яснено право звернутися за захистом своїх прав до суду в приватному порядку.

Відповідно до виписного епікризу № 4343/888, ОСОБА_1 в 2018 році знаходилась на лікуванні в КНП ММР «Міська лікарня № 1» з діагнозом ИБС, стенокардія напруги, ФК-ІІІ, аортокардіосклероз атеросклеротичний, постінфарктний (2012, 2014).

Відповідно до виписного епікризу № 1368 за 2021 рік, заявник зверталася до КНП ММР «Міська лікарня № 3» з діагнозом ДЕ ІІ в ВББ змішаної етіології, вегето - весцеральні напади зі схильністю до панічних атак.

Згідно направлення Миколаївського місцевого центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді №2 від 15 липня 2021 року ОСОБА_1 перебуває на обліку Центру, як особа, яка постраждала від домашнього насильства та потребує безоплатної правової допомоги.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України від 07 грудня 2017 року № 2229-VIII «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон № 2229-VIII). Цей закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону № 2229-VIII домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону № 2229-VIII до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: терміновий заборонний припис стосовно кривдника; обмежувальний припис стосовно кривдника; взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

Обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи (пункт 7 частини першої статті 1 Закон № 2229-VIII).

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону № 2229-VIII рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (пункт 9 частини першої статті 1 Закону № 2229-VIII).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Законом № 2229-VIII визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд першої інстанції під час оцінки доведеності факту вчинення ОСОБА_3 психологічного та економічного насильства щодо ОСОБА_1 , дослідив докази у справі у їх сукупності та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування обмежувального припису щодо ОСОБА_3 .

Наявні в матеріалах справи докази свідчать про те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 існує тривалий конфлікт, але не доведено вчинення ОСОБА_3 домашнього насильства щодо заявниці.

Як зазначала ОСОБА_1 , між нею та ОСОБА_3 виник конфлікт з приводу користування житловим будинком.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами існує спір щодо користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 . Як пояснили сторони в судовому засіданні суду першої інстанції, з цього приводу у них виникають сварки, які були підставою виклику поліції.

Сам факт звернення заявника до органів поліції свідчить про наявність конфлікту між нею та ОСОБА_3 не підтверджує факт вчинення останнім домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Надані заявником виписні епікризи не підтверджують погіршення самопочуття ОСОБА_1 внаслідок саме протиправних дій ОСОБА_3 .

Факт перебування ОСОБА_1 на обліку Центру, як особи, яка постраждала від домашнього насильства не свідчать про вчинення ОСОБА_3 домашнього насильства щодо заявниці, оскільки підставою для перебування на вказаному обліку Центру були лише її пояснення, які не підтверджені жодними доказами.

ОСОБА_3 в суді зазначав, що він не вчиняв насильства по відношенню до сестри, у нього із заявником проходять судові процеси, з приводи яких вони іноді сваряться.Крім того, у запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначав про спілкування з ОСОБА_1 лише в суді.

Свідок ОСОБА_5 , донька заявника, суду пояснила, що останні два роки в її присутності сварки між заявником та ОСОБА_3 не відбувалися. Сварки відбувалися через те, що ОСОБА_3 розваляв стіну самочинно збудованої прибудови до житлового будинку та не дозволяв заявнику провести водопровід по його частині земельної ділянки та заселяти квартирантів.

Аналізуючи викладені обставини, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, оскільки звернення до правоохоронних органів, пояснення ОСОБА_3 та покази свідка свідчить про наявність конфлікту між сторонами, і самі по собі не підтверджують факт вчинення насильства ОСОБА_3 щодо ОСОБА_1 , що є необхідною умовою для застосування до нього спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені спеціальним законом.

Оскільки належних і достатніх доказів з метою оцінки ризиків оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, заявник ОСОБА_1 суду не надала, тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення її заяви.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, зводяться до незгоди заявника з ними, містять посилання на факти, які були предметом дослідження й оцінки районним судом, який їх обґрунтовано спростував.

За такого, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду інстанції на підставі положень статті 375 ЦПК України, слід залишити без змін.

За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом Алейніком Владиславом Анатолійовичем залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: П.П. Лисенко

Т.В. Серебрякова

Повний текст судового рішення складено 21 грудня 2021 року.