ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6001/21 Справа № 177/1035/19 Суддя у 1-й інстанції - Строгова Г. Г. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2021 року м.Кривий Ріг

Справа № 177/1035/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідачка ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 30 березня 2021 року, яке ухвалено суддею Строговою Г.Г. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 09 квітня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В :

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_3 , про встановлення факту належності житлового будинку на праві особистої приватної власності, визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилася спадщина на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_4 за життя склав заповіт, яким все належне йому за життя майно заповів позивачці.

Будучи спадкоємицею за заповітом, позивачка 28.09.2018 року звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак постановою нотаріуса від 28.09.2018 року їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 , оскільки спадковий житловий будинок був придбаний померлим за час перебування в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який розірвано 05.12.1994 року, а відтак повинна бути виділена шлюбна доля за нею та за померлим для подальшого відокремлення обсягу спадкового майна, яке підлягає успадкуванню.

Позивачка зазначала, що вказаний житловий будинок був придбаний батьками спадкодавця для спільного його проживання разом із його, на той час, дружиною ОСОБА_5 , з якою спадкодавець розірвав шлюб 13.07.1983 року. При цьому, ними був проведений поділ майна подружжя в добровільному порядку, за яким зазначений будинок залишився спадкодавцю, який проживав та був зареєстрований в ньому по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким чином вважає, що померлому належить спірний житловий будинок на праві особистої приватної власності.

Посилаючись на викладене, позивачка просила суд встановити факт належності ОСОБА_4 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_2 , за життя, на праві особистої приватної власності житлового будинку з господарськими побудовами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за нею, ОСОБА_1 , право власності на житловий будинок з господарськими побудовами, що складається з: житлового будинку А-1, гаражу-сараю Б, літньої кухні В, сараю Г, вбиральні Д, водоколонки І, басейну ІІ, огорожі №1-3, воріт № 3, загальною площею 53,8 кв.м, житловою площею 17,6 кв.м та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 30 березня 2021 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарчими спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та складається з житлового будинку А-1, загальною площею 53,8 кв.м., житловою площею 17,6 кв.м., гаражу-сараю Б, літньої кухні В, сараю Г, вбиральні Д, водоколонки І, басейну ІІ, огорожі 1-4, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована ти, що судом не було враховано пояснення свідків, які підтвердили факт придбання будинку за адресою: АДРЕСА_1 , батьками спадкодавця для нього та його першої дружини ОСОБА_5 . При цьому, між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у 1982 році було складено акт розподілу майна, згідно якого спірний будинок залишився у власності чоловіка ОСОБА_4 .

При цьому, у спірному будинку відповідачка була зареєстрована саме з дозволу чоловіка та у 1989 році знялася з реєстрації та виїхала з будинку. Таким чином, позивачка вважає, що на момент видачі свідоцтва про право власності на будинок 02.01.1992 року, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 не проживали однією сім`єю та не могли нажити спірний будинок, як спільну сумісну власність подружжя. Свідоцтво про право власності на будинок було видано на підставі рішення Виконавчого комітету Криворізької районної ради народних депутатів Дніпропетровської області від 27.11.1987 № 309 внаслідок проведення інвентаризаційних та реєстраційних робіт з оформлення документації на житлові будинки державних підприємств, організацій і громадян, а не внаслідок вольових дій подружжя, направлених на отримання майна.

Також, позивачка наголошує й на тому, що відповідачка ОСОБА_2 не заперечувала того факту, що спірний будинок було придбано саме батьками чоловіка, а не нажито нею у період шлюбу.

Крім того, позивачкою ОСОБА_1 заявлено клопотання про витребування доказів з КП «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради копій інвентарних справ стосовно домоволодінь АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 .

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, позивачку ОСОБА_1 та її представника адвоката Бузинарську Д.М., які, кожна окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, представника відповідачки ОСОБА_2 адвоката Бурдаченка С.Ю., який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 , про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (т. 1 а.с.26).

ОСОБА_4 , за час життя, 19 травня 2006 року склав заповіт, посвідчений секретарем виконкому Красінської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області Бортник Л.Г., зареєстрований в реєстрі за №105, яким все належне йому майно на час смерті заповів ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 50).

Згідно копії спадкової справи № 378/2017, заведеної після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , вбачається, що 23 червня 2017 року із заявою про прийняття спадщини за заповітом звернулася ОСОБА_1 та 25 липня 2017 року із заявою про прийняття спадщини за законом звернулася донька померлого ОСОБА_3 . Інші особи із заявами про прийняття чи відмову від спадщини не зверталися (т. 1 а.с. 44-57).

При зверненні позивачки до Шостої криворізької державної нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , їй постановою нотаріуса від 28 вересня 2018 року відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки спадковий житловий будинок був придбаний померлим ОСОБА_4 за час перебування в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який розірвано 05.12.1994 року, а відтак повинна бути виділена шлюбна доля за нею та за померлим для подальшого відокремлення обсягу спадкового майна, яке підлягає успадкуванню (т. 1 а.с.28).

17 травня 1985 року ОСОБА_4 уклав шлюб з ОСОБА_2 , після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_7 », про що свідчить копія актового запису про укладення шлюбу № 2 від 17.05.1985 року (т. 1 а.с.180).

02.01.1992 року Криворізькою районною Радою народних депутатів, на підставі рішення Виконавчого комітету Криворізької районної ради народних депутатів Дніпропетровської області від 27.11.1987 року № 309, ОСОБА_4 видано свідоцтво про право приватної власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване в КП ДОР «Криворізьке БТІ» в реєстрову книгу № 27 за реєстровим № 208-9207 (т. 1 а.с. 20).

05.12.1994 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 розірвано, та після розірвання шлюбу ОСОБА_6 відновлено дошлюбне прізвище « ОСОБА_8 », що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 (т. 1 а.с. 22).

Встановивши, що житловий будинок АДРЕСА_1 набутий в період шлюбу, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_7 , суд першої інстанції дійшов висновку, що за життя ОСОБА_4 належала 1/2 частина вказаного житлового будинку й за позивачкою може бути визнано право власності на 1/2 частину спірного житлового будинку з господарчими спорудами, в порядку спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Згідно вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз`яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Отже, судовому захисту підлягають виключно порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи законні інтереси особи, яка звернулася до суду з позовом.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг).

Право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Частиною третьою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Як встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 , про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (т. 1 а.с.26), який за життя, 19 травня 2006 року, склав заповіт, посвідчений секретарем виконкому Красінської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області Бортник Л.Г., зареєстрований в реєстрі за №105, яким все належне йому майно на час смерті заповів ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 50).

23 червня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Шостої криворізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Отже, позивачка ОСОБА_1 дотрималися вимог вищевикладених правових норм та у встановленому ЦК України порядку прийняла спадину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , а тому їй з моменту відкриття спадщини, тобто з ІНФОРМАЦІЯ_1 , належать усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, які входять до складу спадщини (ст. ст. 1216, 1218 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, 02.01.1992 року Криворізькою районною Радою народних депутатів, на підставі рішення Виконавчого комітету Криворізької районної ради народних депутатів Дніпропетровської області від 27.11.1987 року № 309, ОСОБА_4 видано свідоцтво про право приватної власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване в КП ДОР «Криворізьке БТІ» в реєстрову книгу № 27 за реєстровим № 208-9207 (т. 1 а.с. 20).

Разом з тим, до часу набрання чинності Цивільним кодексом України, в редакції 2003 року, та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року, виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

Державна реєстрація права на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах та селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно затверджене Наказом Міністерства Юстиції України від 07.02.2002 № 7/5, зареєстрованого в Міністерстві Юстиції 18.02.2002 № 157/6445 з подальшими змінами. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте, виникнення права власності на будівлі та споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільним кодексом та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність) було вперше встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва. Тобто, до 05 серпня 1992 року не передбачалася процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року житлових будинків вимогам законодавства, будівельним нормам та державним стандартам і правилам, зокрема, для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 30 липня 2012 року).

Із Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах, селищах міського типу УРСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української УРСР 31.01.1966 року, погодженої заступником Голови Верховного Суду УРСР від 15.01.1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995 року № 56, вбачається, що державній реєстрації підлягали лише будинки та домоволодіння в межах міст і селищ міського типу, будинки ж, розташовані у селах реєстрації не підлягали.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 01.03.2013 року за змістом пункту 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР від 31.10.1975 № 45/5, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

Отже, видача Криворізькою районною Радою народних 02.01.1992 року ОСОБА_4 . Свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та реєстрація права власності на це домоволодіня в КП ДОР «Криворізьке БТІ» в реєстровій книзі № 27 за реєстровим № 208-9207 не свідчить про те, що право власності на вказане домоволодіня виникло у ОСОБА_4 саме у 1992 році, тобто у період шлюбу із відповідачкою у справі ОСОБА_9 , як помилково вважав суд першої інстанції.

Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року)

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Як вбачається з матеріалів справи, 08 вересня 1080 року мати спадкодавця ОСОБА_4 - ОСОБА_10 , на підставі договору купівлі-продажу, придбала у ОСОБА_11 у власність житловий будинок у селі Суворівка Криворізького району Дніпропетровської області (т. 1 а.с. 16) та наказом Криворізького спеціалізованого тресту овоче-молочних совхозів №171 від 09 серпня 1980 року батькові спадкодавця ОСОБА_4 - ОСОБА_12 виділено присадибну ділянку, площею 0,15 га, у зв`язку з придбанням будинку (колишня ділянка ОСОБА_11 ) (т. 1 а.с. 38).

Згідно записів в погосподарських книгах Красівської сільської ради з 1986 року по 2017 рік ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , був зареєстрований у домоволодінні АДРЕСА_1 , у період з 1986 року по 27.05.2017 року (день смерті), як власник домогосподарства (т. 1 а.с. 29).

Згідно Акту добровільного розподілу майна подружжя від 25 травня 1983 року, ОСОБА_4 та його дружина ОСОБА_5 , своїми підписами підтвердили, що при розподілі спільного майна подружжя будинок залишається у власності ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 17).

Рішенням Виконавчого комітету Криворізької районної ради народних депутатів Дніпропетровської області від 27.11.1987 року № 309, відповідно до постанови Ради Міністрів СССР від 10.01.1985 року №135 та постанови Ради Міністрів УССР від 10.01.1987 року №105, вирішено провести до 01 січня 1988 року інвентаризацію і реєстрацію документів житлових будинків, які перебувають у користуванні сільських та селищних рад народних депутатів, державного житлового фонду і підприємств, а також будинків, які належать громадянам на праві приватної власності. Всі будинки, розміщені на земельних ділянках відведених господарствам району, підлягають інвентаризації і реєстрації на загальних підставах (т. 1 а.с. 18).

02.01.1992 року Криворізькою районною Радою народних депутатів, на підставі рішення Виконавчого комітету Криворізької районної ради народних депутатів Дніпропетровської області від 27.11.1987 року № 309, ОСОБА_4 видано свідоцтво про право приватної власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване в КП ДОР «Криворізьке БТІ» в реєстрову книгу № 27 за реєстровим № 208-9207 (т. 1 а.с. 20).

Зважаючи на те, що спір між сторонами виник з приводу житлового будинку з господарчими спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та за наявних матеріалів справи не можливо встановити, який саме житловий будинок та за якою саме адресою був придбаний батьками ОСОБА_4 та, що саме цей будинок залишився за спадкодавцем під час поділу майна з колишньою дружиною ОСОБА_5 , ухвалами Дніпровського апеляційного суду від 29 червня 2021 року та від 14 вересня 2021 року, за клопотаннями позивачки ОСОБА_1 , витребувано із Комунального підприємства «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради належним чином завірені копії інвентарних справ на домоволодіння АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 .

Згідно інвентаризаційних справ, досліджених колегією суддів, встановлено, що за спадкодавцем ОСОБА_4 за життя було зареєстроване право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 , тоді як його батькам (матері ОСОБА_10 ) на праві власності належало домоволодіння АДРЕСА_3 , яке ними відчужено 15 травня 2000 року (т. 2 а.с. 62-115, 152-181).

Таким чином, зібрані у справі докази, у своїй сукупності, підтверджують, що спірне домоволодіння належало ОСОБА_4 з 1980 року, а проведення реєстрації відповідного права власності в КП ДОР «Криворізьке БТІ» та отримання Свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок від 02.01.1992 року, було здійснене на виконання вимог постанови Ради Міністрів СССР від 10.01.1985 року №135 та постанови Ради Міністрів УССР від 10.01.1987 року №105 щодо інвентаризації і реєстрації документів житлових будинків, які перебувають у власності громадян, й жодним чином не свідчить про придбання цього домоволодіння під час перебування у шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2 .

За таких обставин, зважаючи на набуття спадкодавцем ОСОБА_4 у власність домоволодіння АДРЕСА_1 до укладення шлюбу із відповідачкою ОСОБА_2 , зазначене домоволодіння за життя належало йому на праві особистої приватної власності (п. 1 ч. 1 ст. ст. 57 СК України), а тому входить до складу спадщини, яка відкрилася після його смерті.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Зважаючи на те, що постановою Шостої Криворізької державної нотаріальної контори від 28 вересня 2018 року позивачці ОСОБА_1 відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки спадковий житловий будинок був придбаний померлим ОСОБА_4 за час перебування в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який розірвано 05.12.1994 року, а відтак повинна бути виділена шлюбна доля за нею та за померлим для подальшого відокремлення обсягу спадкового майна, яке підлягає успадкуванню (т. 1 а.с.28), колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення її позовних вимог.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду, на підставі п.1, п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог та визнаня за ОСОБА_13 права власності на житловий будинок з господарськими побудовами, що складається з: житлового будинку А-1, гаражу-сараю Б, літньої кухні В, сараю Г, вбиральні Д, водоколонки І, басейну ІІ, огорожі №1-3, воріт № 3, загальною площею 53,8 кв.м, житловою площею 17,6 кв.м та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України).

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (ст. 133 ЦПК України).

Таким, чином судові витрати, понесені позивачкою при поданні позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 3 786,80 грн., що не перевищує меж граничного розміру визначеного Законом України «Про судовий збір», підлягають компенсації за рахунок відповідачки ОСОБА_2 .

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 30 березня 2021 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_3 , про встановлення факту належності житлового будинку на праві особистої приватної власності, визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з господарськими побудовами, що складається з: житлового будинку А-1, гаражу-сараю Б, літньої кухні В, сараю Г, вбиральні Д, водоколонки І, басейну ІІ, огорожі №1-3, воріт № 3, загальною площею 53,8 кв.м, житловою площею 17,6 кв.м та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 3 786 (три тисячі сімсот вісімдесят шість) гривень 80 (вісімдесят) копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 грудня 2021 року.

Головуючий:

Судді: