справа №759/4576/19
головуючий у суді І інстанції Величко Т.О.
провадження № 22-ц/824/1808/2021
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Костецької М.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 03 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, уточненим у подальшому, до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації, мотивованим тим, щоу період з 17 жовтня 1990 року по 08 серпня 2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого ними було придбано автомобіль ЗАЗ «Daewoo sens», д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 .

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 30 березня 2015 року спірний автомобіль було визнано спільною сумісною власністю подружжя та визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину вказаного автомобіля, припинивши право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину цього автомобіля.

Вказував, що після фактичного припинення шлюбних відносин, та ухвалення рішення про спільну сумісну власність автомобіля, відповідачка не давала змоги користуватись та володіти ним. Автомобіль, придбаний під час перебування у шлюбі, знаходився у повному володінні відповідача, включаючи документи на даний транспортний засіб. З відповіді Регіонального сервісного центру в м. Києві МВС України від 26 травня 2017 року за №31-26-326Аз йому стало відомо, що станом на 25 травня 2017 року вказаний автомобіль значиться зареєстрованим за ОСОБА_3 . Отже така відповідь, на думку позивача, свідчить про те, що відповідачка продала спільний автомобіль без повідомлення, узгодження, та його дозволу, так як він є співвласником цього автомобіля, тому вважає своє право власності на 1/2 частину автомобіля порушеним.

З урахуванням уточнених позовних вимог просив стягнути з відповідачки на його користь грошову компенсацію 1/2 частини вказаного автомобіля у розмірі 62 650, 00 грн, припинивши його право власності на 1/2 частину автомобіля та сплачений судовий збір у розмірі 768, 40 грн.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 03 серпня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації відмовлено.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 7 500,00 грн.

Не погоджуючись із указаним рішенням ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що рішення суду є необґрунтованим, таким, що ухвалене із порушенням норм матеріального та процесуального права, а отже є таким, що підлягає скасуванню,

ОСОБА_1 у апеляційній скарзі не погоджується із висновком суду першої інстанції про пропуск ним строку позовної давності, оскільки про порушене своє право йому стало відомо із відповіді Регіонального сервісного центру в м. Києві МВС України від 26 травня 2017 року, а не з дати укладення угоди купівлі - продажу спірного автомобіля, тобто 03 березня 2016 року.

Вважає також безпідставним висновок суду про недоведеність позивачем вартості спірного майна, половину якого він просив стягнути з відповідача на його користь. Довідку, складену оцінювачем 25 січня 2019 року на підтвердження вартості спірного автомобіля на час звернення до суду із даним позовом вважає належним доказом, ураховуючи, що автомобіль було відчужено відповідачем 03 березня 2016 року без відома позивача.

Також уважає, що суд безпідставно стягнув з нього на користь відповідача витрати на правничу допомогу, оскільки понесення таких витрат не підтверджене відповідачем. А позов підлягає задоволенню.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4 вказали, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги позивача надуманими та не підтвердженими будь - якими доказами.

Зазначили, що позивачу було відомо про відчуження ОСОБА_2 спірного автомобіля, оскільки сторони проживають у одній квартирі, а спірний автомобіль відповідач припарковувала у дворі під вікнами будинку. Позивач не здійснював будь - яких дій щодо досягнення домовленості про порядок користування та володіння спірним автомобілем, а також його перереєстрації із зазначенням у правовстановлюючих документах права володіння автомобілем двох його власників.

Звертали увагу на те, що спірний автомобіль 2005 року випуску, а не 2008 року, як зазначено оцінювачем у довідці, а відтак визначений у довідці розмір не відповідає дійсній вартості спірного автомобіля.

Уважають відсутніми підстави для скасування рішення суду, а тому просять залишити його без змін як законне та обґрунтоване, а апеляційну скаргу позивача просять залишити без задоволення. Також просили вирішити питання про відшкодування ОСОБА_2 понесених нею витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Зайченко В.М. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи (їх представники) у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явились, були належним чином повідомлені про розгляд справи.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи за відсутності осіб, що не з`явились.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із частиною 1 статті 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність та необґрунтованість позивачем заявлених вимог щодо розміру грошової компенсації, яку позивач просив стягнути на його користь з відповідача.

При цьому, відмовивши у задоволенні позову з наведених підстав суд також застосував до спірних правовідносин строк позовної давності, про що було заявлено відповідачем.

Проте погодитися із такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може, оскільки вони суперечать наявним у матеріалах справи доказам, з огляду на наступне.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Частиною першою статті 69 Сімейного кодексу України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України).

За змістом частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, сторони перебували у шлюбі з 17 листопада 1990 року по 08 серпня 2014 року.

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 30 березня 2015 року у справі № 759/10683/14 у порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , припинивши право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину автомобіля ЗАЗ «Daewoo Sens», д.н.з. НОМЕР_3 , № куз. НОМЕР_4 , припинивши право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину автомобіля ЗАЗ «Daewoo Sens», д.н.з. НОМЕР_3 , № куз. НОМЕР_4 .

У порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , припинивши право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 .

Отже, матеріалами справи підтверджено, що позивач є співвласником з відповідачем по Ѕ частки автомобіля марки ЗАЗ «Daewoo sens», д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 .

Згідно інформації Регіонального сервісного центру МВС в м.Києві транспортний засіб марки ЗАЗ «Daewoo sens», д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , 2005 року випуску, 03 березня 2016 року на підставі договору купівлі-продажу був перереєстрований на ОСОБА_3 .

Доказів відчуження спірного автомобіля зі згоди позивача матеріали справи не містять, отже позивач має право вимагати компенсацію половини вартості указаного автомобіля.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошову компенсацію 1/2 частини вказаного автомобіля у сумі 62 650 грн, припинивши його право власності на 1/2 частину автомобіля марки ЗАЗ «Daewoo sens», д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , оскільки спірний автомобіль перебував у користуванні відповідача, а остання, без його згоди, відчужила спірний автомобіль третій особі. Матеріальної компенсації вартості його частки спірного автомобіля відповідач не відшкодувала позивачу.

У позові ОСОБА_1 зазначив, що про відчуження відповідачем спірного автомобіля третій особі йому стало відомо 26 травня 2017 року з відповіді Регіонального сервісного центру в м. Києві МВС України від 26 травня 2017 року за №31-26-326Аз, у якій зазначалося, що станом на 25.05.2017 року автомобіль марки ЗАЗ «Daewoo sens», д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , значиться зареєстрованим за ОСОБА_3 .

Доказів на спростування зазначеного ОСОБА_2 у розпорядження суду не надала. Не надала суду також доказів отримання згоди позивача на розпорядження автомобілем. Разом з тим подала до суду заяву про застосування строку позовної давності.

За змістом статей 256, 261 і 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц).

Отже, з наведеного слідує, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з недоведеності зазначеної позивачем суми грошової компенсації.

Однак, такий висновок суду першої інстанції є помилковим.

Як вбачається із матеріалів справи, на підтвердження розміру грошової компенсації позивач ОСОБА_1 надав суду довідку про вартість майна від 25 січня 2019 року, складену суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «БП Експерт», згідно якої ринкова вартість спірного автомобіля складає 125 300,00 грн. При цьому оцінювачем було використано метод дослідження саме ринкової вартості, оскільки автомобіль був відчужений третім особам.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц зроблено висновок, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16 та у постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 319/90/17-ц.

Отже для вирішення цього спору підлягає встановленню вартість майна, що підлягає поділу, яка визначається, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

За загальними правилами доказування, визначеними статями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як вбачається із матеріалів справи позивачем на підтвердження доказу щодо ринкової вартості майна було надано довідку суб`єкта оціночної діяльності про відповідну вартість спірного автомобіля у сумі 125300 грн, однак у цій же довідці було вказано, про рік випуску спірного автомобіля - 2008 рік, в той час як згідно із іншими доказами, що також було визнано представником позивача, рік випуску спірного автомобіля 2005. Відповідні обставини були указані як у відзиві на позов, так і у запереченнях на апеляційну скаргу. Колегією апеляційного суду було запропоновано представнику позивача надати відповідні обгрунтування та пояснення, на що було указано про помилку у зазначені року випуску спірного автомобіля.

ОСОБА_2 , не погоджуючись із розміром ринкової вартості спірного автомобіля, зазначеного у довідці від 25 січня 2019 року, надала суду апеляційної інстанції висновок судової авто товарознавчої експертизи № 2264 від 05 січня 2021 року у спростування розміру ринкової вартості спірного автомобіля та грошової компенсації, заявленої у позові. Зокрема, із експертного висновку вбачається, що ринкова вартість автомобіля ЗАЗ «Daewoo sens», д.н.з. НОМЕР_3 , номер кузова НОМЕР_2 , 2005 року випуску, який був придбаний ОСОБА_2 у 2008 році, на час розгляду справи складає 63 442, 35 грн. Представнику позивача судом було роз`яснено право звернення із клопотанням про призначення судової експертизи, однак позивач таким правом не скористався.

Колегія суддів з метою усунення неповноти з`ясування обставин, що мають значення для справи, приймає як доказ висновок судової авто товарознавчої експертизи №2264 від 05 січня 2021 року, ураховуючи конкретні обставини цієї справи, позицію усіх учасників справи та уважає, що долучення цього доказу не суперечитиме принципам судочинства подання доказів і змагальності сторін.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності та висновок судової авто товарознавчої експертизи № 2264 від 05 січня 2021 року, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки спірний транспортний засіб ЗАЗ «Daewoo sens», д.н.з. НОМЕР_3 , номер кузова НОМЕР_2 , що є спільним майном подружжя, було відчужено відповідачем без згоди іншого з подружжя, а позивачем не спростовано висновок судової авто товарознавчої експертизи № 2264 від 05 січня 2021 року, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація вартості 1/2 частини спірного автомобіля у розмірі 31 721, 17 грн.

Перевіряючи наявність підстав для застосування строку позовної давності колегія апеляційного суду виходить з наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що про порушене своє право позивач дізнався 26 липня 2017 року, із позовом до суду ОСОБА_1 звернувся 12 березня 2020 року, тобто у строк визначений ст. 257 ЦК України.

Отже, такий строк позивачем не пропущено, а тому безпідставним є посилання суду першої інстанції на те, що ОСОБА_1 повинен був подати заяву про поновлення йому пропущеного строку на звернення до суду із даним позовом.

Твердження відповідача про те, що позивач міг бачити, що вона змінила автомобіль, оскільки сторони проживають разом та спірний автомобіль відповідач припарковувала під будинком, є лише припущеннями ОСОБА_2 . Відповідач сама зазначає у відзиві про те, що сторони не спілкуються, хоча проживають разом, спільного побуту не ведуть.

Додані до матеріалів справи фотокопії не містять відомостей щодо адреси будинку, відображеного на фотокопіях, не містять дати, коли було зроблено ці фотографії, тощо. А тому вони не є належними та допустимими доказами у розумінні статей 77, 78, 79 ЦПК України.

Оскільки доказів зворотного матеріали справи не містять, тому доведеним позивачем є факт того, що про порушене відповідачем його право ОСОБА_1 стало відомо саме 26 липня 2017 року, а не 03 березня 2016 року (з дати укладення угоди купівлі-продажу спірного автомобіля), як зазначив у рішенні суд.

З наведених підстав, висновок суду про пропуск позивачем трирічного строку звернення до суду із даним позовом є помилковим та таким, що повністю спростовується наявними у матеріалах справи доказами, які суд апеляційної інстанції бере до уваги, як належні.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає за необхідне врахувати вказані обставини, скасувати помилкове рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення про часткове задоволення позову згідно із частиною 1 статті 376 ЦПК України.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У суді першої інстанції заявлено позов на загальну суму 62 650 грн, із яких задоволенню підлягають 31 721, 17 грн, що складає 50,63 % від суми позовних вимог.

Тому за розгляд позову у суді першої інстанції та апеляційної скарги підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача 972, 65 грн судового збору пропорційно до розміру задоволених вимог, а саме 50,63 % сплаченого судового збору за подання позовної заяви (1921, 10 грн).

Та за рахунок позивача підлягає відшкодуванню відповідачеві витрати на правничу допомогу у суді першої інстанції та апеляційному суді згідно договору №ПД-х00/09/19 від 02 вересня 2019 року про надання правничої допомоги та доданих до нього розрахунку виконаних робіт і квитанцій про сплату відповідачкою ОСОБА_2 правової допомоги у розмірі 7 500 грн до суду першої інстанції та у розмірі 4 000 грн до апеляційного суду пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги (100%-50,63%=49,37%) у розмірі 5 677,55 грн.

Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Таким чином за рахунок позивача підлягає відшкодуванню відповідачеві судовий збір у розмірі 4 704, 90 грн (5 677,55 грн -972, 65 грн).

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 03 серпня 2020 року скасувати та постановити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , код платника податків НОМЕР_5 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , код платника податків НОМЕР_6 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) грошову компенсацію Ѕ частини вартості автомобіля марки ЗАЗ «Daewoo sens», д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , 2005 року випуску, у розмірі 31 721 (тридцять одну тисячу сімсот двадцять одну) грн 17 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , код платника податків НОМЕР_6 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , код платника податків НОМЕР_5 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) судові витрати у розмірі 4 704 (чотири тисячі сімсот чотири) грн 90 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба