Справа № 629/6391/21
Номер провадження 2/629/1712/21
22.12.2021 рокуЛозівський міськрайонний суд Харківської області в складі: головуючого - судді Жмуд Н.М., за участю секретаря судових засідань Торенко Ю.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Лозова, Харківської області в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
Позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначила, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок, розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Окрім неї у будинку зареєстрований її колишній чоловік ОСОБА_2 відповідач по справі. З квітня 2008 року відповідач у будинку не проживає, на даний час він мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , будь-яких контактів з нею він уникає. Відповідач не сплачує комунальні послуги, не несе витрат по утриманню жила та не приймає участі у спільному побуті. Позивач не чинить відповідачу перешкод у користуванні домоволодінням, за захистом свого порушеного права на проживання він, ні до суду, ні до інших державних органів не звертався, особистих речей та майна, яке йому належить в будинку немає. Реєстрація відповідача у її домоволодінні позбавляє позивача можливості вільно розпоряджатися належним їй нерухомим майном, на підставі чого просить визнати ОСОБА_2 , таким, що втратив право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивачка в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягала.
Відповідач в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечує.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позову з наступних підстав.
Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку.
Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші.
Судом встановлено, що згідно договору дарування житлового будинку від 16 січня 2008 року, посвідченого Степанчук Н.О., приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу, Харківської області, зареєстрованого в реєстрі за №145, позивачем набуто у власність житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що також підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно у Лозівському бюро технічної інвентаризації.
Позивач ОСОБА_1 з відповідачем ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується ксерокопією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Лозова Лозівського міськрайонного управління юстиції Харківської області 22 квітня 2008 року
З витягу №3626 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 01.11.2021 року, виданої відділом з питань реєстрації місця проживання фізичних осіб та ведення реєстру громади Лозівської міської ради Харківської області, вбачається, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрований в спірному житловому будинку з 17.10.1988 року.
Як зазначає позивач у позові, відповідач хоча й зареєстрований у житловому будинку, проте з квітня 2008 року фактично не проживає в ньому, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участь не приймає, його особистих речей в будинку немає. Наявність реєстрації у спірному житловому будинку відповідача створює для позивача перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження належним їй майном. Вважає, що наявні підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 150 ЖК УРСР передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені ч.2 ст.405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
З наданих позивачем до суду актів про не проживання особи за місцем реєстрації, складених сусідами ОСОБА_3 від 05.09.2019 року, ОСОБА_4 від 26.10.2020 року, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 від 07.10.2021 року, вбачається, що відповідач ОСОБА_2 фактично з квітня 2008 року і по теперішній час за адресою: АДРЕСА_1 не проживає.
Згідно ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. В даному разі з вини відповідача права позивача обмежені.
Реєстрація відповідача у квартирі перешкоджає позивачу розпорядитись своєю власністю.
Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.316,317,319,321 ЦК України).
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
У зв`язку з вищенаведеним, суд вважає, що відповідач не проживає за місцем реєстрації понад один рік без поважних причин, а тому втратив право на користування жилим приміщенням.
Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням.
Згідно ст.ст.12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і сторони у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Таким чином, суд, перевіривши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.
Керуючись ст.ст. 1, 2, 4, 12, 76, 78, 81, 82, 95, 141, 258, 259, 263-265, 354 ЦПК України, ст.15, 16, 319, 391, 405 ЦК України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка с. Хомутець, Коростишевського району, Житомирської області, громадянка України, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець смт. Панютине, Лозівського району, Харківської області, громадянин України, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактична адреса проживання: АДРЕСА_2 .

Суддя Наталя ЖМУД