ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1707/21 Справа № 205/4674/19 Суддя у 1-й інстанції - Остапенко Н. Г. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря - Солодової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 21 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу - Кохан Ганна Леонідівна про усунення від права на спадкування, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2019 року позивач звернувся з вищезазначеним позовом. В обгрунтування позивач посилався на те, що є сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживали за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 . Після смерті батьків відкрилася спадщина, яка складається з квартири АДРЕСА_2 . Позивач зазначив, що є спадкоємцем першої черги за законом після смерті батьків. Також, право на спадкування за законом за правом представлення, у відповідності до ст. 1266 ЦК України, має онука спадкодавців, ОСОБА_2 . Однак позивач вважає, що відповідачка не має права на спадкування за законом, оскільки ухилялась від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавцев.

На підставі викладеного позивач просив усунути ОСОБА_2 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 21 жовтня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та на неправильне застосування норм матеріального права.

Інші учасники процесу своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу, не скористалися.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 , 1938 року народження, та ОСОБА_4 , 1937 року народження, проживали за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 є сином ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Відповідачка ОСОБА_2 є донькою рідного брата позивача, ОСОБА_5 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження, копією свідоцтва про народження та копією свідоцтва про реєстрацію шлюбу з ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , і відповідно є рідною онукою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_3 .

Відповідно до спадкової справи, відкритої 07.11.2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кохан Г.Л. вбачається, що 07.11.2018 року з заявою про прийняття спадщини після смерті батька звернувся ОСОБА_1

25.01.2019 року з заявою про прийняття спадщини після смерті дідуся, до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кохан Г.Л., звернулась ОСОБА_2 , в порядку спадкової трансмісії.

Постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кохан Г.Л. від 19.06.2019 року відмовлено ОСОБА_2 у вчинені нотаріальної дії - у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку спадкового майна, яке складається з 1/2 частки квартири АДРЕСА_3 , що залишилося після смерті діда ОСОБА_3 , у зв`язку із тим, що у спадкоємця відсутні документи на зазначене спадкове майно.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_4 .

Відповідно до спадкової справи, відкритої 26.11.2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кохан Г.Л., з заявами про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_4 звернулись: ІНФОРМАЦІЯ_6 син- ОСОБА_1 ; 25.01.2019 року онука ОСОБА_7 , донька ОСОБА_5 , в порядку спадкової трансмісії.

Постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кохан Г.Л. від 19.06.2019 року відмовлено ОСОБА_7 у вчиненні нотаріальної дії - у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину спадкового майна, яке складається з 1/2 частки квартири АДРЕСА_3 , що залишилося після смерті її баби ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 , у зв`язку із тим, що у спадкоємця відсутні документи на зазначене спадкове майно.

Також судом встановлено, що ОСОБА_3 останні п`ять років хворів, переніс інфаркт, інсульт та потребував, за станом здоров`я, постійної сторонньої допомоги.

Встановлено, що ОСОБА_4 також потребувала постійної сторонньої допомоги останній рік свого життя, оскільки страждала на склероз, у зв`язку з чим втратила пам`ять. Дані обставини також підтверджуються поясненнями свідків: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .

Догляд за батьками здійснював позивач ОСОБА_1 разом з дружиною ОСОБА_8 . Також періодично допомагала рідна сестра ОСОБА_3 - ОСОБА_9 та сусіди.

Відповідачка ОСОБА_2 жодної участі у догляді за дідусем ОСОБА_3 та бабусею ОСОБА_4 , які потребували сторонньої допомоги, не надавала.

Встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , не зважаючи на участь онуки у їх догляді, будь-яке розпорядження на випадок своєї смерті, відносно спадкового майна не зробили, що свідчить про відсутність їхнього бажання в позбавленні онуки права на спадкування.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на недоведеність позовних вимог, зокрема, не доведено факт ухилення відповідачки ОСОБА_2 від надання допомоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

В своїй апеляційній скарзі апелянт посилався на те, що судом першої інстанції було порушено ст. 1224 ЦК України, оскільки позивачем було доведено сукупність всіх обставин, які дозволяють усунути відповідача від права на спадкування за законом: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, що характеризується умисною формою вини; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими доводами апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статей 1217,1222 ЦК України спадкування здійснюється за законом або за заповітом.

Згідно із статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Статтею 1224 ЦК України встановлено підстави усунення спадкоємців від права на спадкування.

Відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Виходячи зі змісту частини п`ятої статті 1224 ЦК України та з урахуванням роз`яснень, наданих судам у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Так, для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Таким чином, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, виходив з того, що хоча ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і перебували у безпорадному стані, проте матеріали справи не містять доказів ухилення ОСОБА_2 від надання допомоги спадкодавцям, оскільки посилання апелянта на покази свідків та медичну документацію, відповідно до приписів частини п`ятої статті 1224 ЦК України, не можуть бути підставою для усунення від права на спадкування.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 березня 2020 року у справі № 325/314/18 (провадження № 61-4100св19).

В матеріалах справи також відсутні докази того, що саме спадкодавці особисто звертались до відповідача з питанням про надання будь-якої допомоги. Звернення дружини позивача з цим питанням до ОСОБА_2 не можуть бути підставою для задоволення позову в розумінні ст. 1224 ЦК України.

Крім того, колегія суддів вважає, що посилання апелянта на покази свідків для даної категорії справ не достатньо, зокрема, рішення суду не може ґрунтуватись лише на одних показах свідків, оскільки у відповідності до ч.1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За таких обставин, за відсутності факту ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавцям та факту їх потреби у допомозі саме від ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 21 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова