Справа № 466/3732/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2021 року Шевченківський районний суд м. Львова

в складі : головуючого судді Єзерського Р.Б.

при секретарі Ваврин М.М.

з участю представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, визнання недійсним договору про відступлення прав за іпотечним договором,-

в с т а н о в и в:

позивач ОСОБА_3 звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, визнання недійсним договору про відступлення прав за іпотечним договором.

Позовні вимоги мотивує тим, що 18.01.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було підписано Договір позики грошових коштів. Відповідно до п.1 Договору позики, Позикодавець зобов`язується передати, а Позичальник зобов`язується прийняти грошові кошти в сумі 1620000,00 (один мільйон шістсот двадцять тисяч гривень 00 копійок). Відповідно до п.2 Договору позики, зазначену суму грошових коштів Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві готівкою до 18 травня 2016 року. 18.01.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 метою забезпечення виконання зобов`язання за Договором позики було підписано Договір Іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юзвою Н.Б.

30.06.2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір відступлення права вимоги №30/06/2017, за умовами якого первісний кредитор відступив новому кредитору право вимоги, яке виникло за Договором позики, від 18.01.2016 року та Договором іпотеки, від 18.01.2016 року, реєстровий номер 115. Згідно п.2.1 Договору відступлення права вимоги №30/06/2017-Первісний кредитор, в порядку та на умовах визначених цим договором та чинним законодавством, за плату, в повному обсязі зобов`язується відступити Новому кредитору право вимоги до Боржника, а Новий кредитор зобов`язується передати Первісному кредитору кошти в сумі ціни продажі та набути, в повному обсязі, право вимоги до Боржника позики. Згідно п.2.2 Договору відступлення права вимоги №30/06/2017-Згідно цього Договору, загальна сума Права вимоги, що передається за Договором дорівнює сумі заборгованості Боржника перед Первісним кредитором. Згідно п.2.4 Договору відступлення права вимоги №30/06/2017 Сторони домовились що ціна Договору становить суму 5000,00(п`ять тисяч гривень 00 копійок). Оплата ціни Договору проводиться у валюті України. Згідно п.3.1 Договору відступлення права вимоги №30/06/2017-Ціна договору визначена в п.2.4 цього Договору має бути сплачена Новим кредитором Первісному кредитору в день підписання цього договору. З метою посвідчення факту отримання грошових коштів Первісним кредитором від Нового кредитора, Новий кредитор видає Розписку про отримання грошових коштів.

30 червня 2017 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір про відступлення прав за Договором іпотеки, від 18.01.2016 року, посвідчений Юзвою Н.Б. приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу за реєстром №115. П.1.1 Договору про відступлення прав за Іпотечним Договором, реєстровий №1993-сторони дійшли згоди,що на умовах, викладених у вказаному Договорі про відступлення прав за Іпотечним Договором, та у зв`язку з укладенням між Іпотекодержателем та Новим Іпотекодержателем Договору відступлення права вимоги №30/06/2017, від 30 червня 2017 року, Акту прийняття-передачі документації до Договору відступлення права вимоги №30/06/2017, від 30 червня 2017 року, Іпотекодержатель відступає Новому Іпотекодержателю права за Договором Іпотеки визначеними пунктом 1.2 цього Договору, а новий Іпотекодержатель приймає це відступлення. П 1.2 Договору відступлення прав за Іпотечним Договором, реєстровий №1993- згідно цього Договору Новому Іпотекодержателю відступляться права за Договором Іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом Львівського Львівського міського нотаріального округу за реєстром №115 Юзвою Н.Б. 18.01.2016 року, разом з усіма додатковими договорами (угодами), додатками, змінами і доповненнями ( у разі їх наявності).

Позивач вважає,що вищевказані договори про відступлення права вимоги та відступлення прав за іпотечним договором є незаконними та такими,що підлягають визнанню недійсними. Відступлення права вимоги на користь фізичної особи суперечить положенням ч.3 ст. 512 та ст. 1054 ЦК України.

Представник позивача Домашовець В.С. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, надав пояснення, аналогічні, які викладені у позовній заяві, просив задовольнити позовні вимоги.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, хоча належним чином була повідомлена про час та дату судового засідання, відзиву на позовну заяву до суду не подавала.

Відповідач ОСОБА_2 подала до суду відзив в якому просить у задоволенні позову відмовити. Даний відзив мотивує тим, що договори, які позивач просить визнати недійсними, не є договорами факторингу, як про це стверджує позивач. Оспорюваний договір відступлення права вимоги № 30/06/2017 від 30.06.2017 року не містить ознак, які дозволяли б віднести його до договору факторингу, як про це стверджує позивач. Договір про відступлення права вимоги повністю відповідає вимогам чинного законодавства, в зв`язку з чим відсутні підстави для визнання його недійсним, а посилання позивача на судову практику зазначену в позовній заяві, яка регулює правовідносини відступлення права вимоги на підставі кредитних договорів є незаконним та необґрунтованим. Позивач жодним чином не обґрунтовує, яке його право порушують оспорювані договори про відступлення права вимоги між відповідачами.

Вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, що також встановлено статтею 12 цього Кодексу.

Згідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 30.06.2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір відступлення права вимоги №30/06/2017, за умовами якого первісний кредитор відступив новому кредитору право вимоги, яке виникло за договором позики, від 18.01.2016 року та договором іпотеки, від 18.01.2016 року, реєстровий номер 115.

Згідно п.1 ч.1, ст.512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст.514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги). Згідно ст.49 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», під факторингом слід розуміти придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог та прийом платежів.

Відповідно дост.1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Згідно пункту 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг №352 від 06.02.2014 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року №231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів) : фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Отже, у Цивільному кодексі України, як вбачається зі змісту ст.ст.512, 1077 ЦК України, проведено розмежування правочинів. предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: відступлення права вимоги (цесія) та договір факторингу. Основною відмінною особливістю договорів є отримання плати за відступлення права вимоги. З аналізу ст.ст.512-518 ЦК України, можна зробити висновок, щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги відповідно до ст.2 ЦК України, учасниками цесії може бути будь-яка фізична або юридична особа. Разом із тим, із ч.1ст.1077 ЦК України та ч.5 ст.5 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» вбачається, що суб`єктний склад договору факторингу включає в себе три сторони: клієнта - фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності; фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції та боржника - набувач послуг чи товарів за первісним договором. Відповідно до постанови Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року, у справі №3-226гс16 та постанови Верховного Суду України 25 травня 2016 року, у справі №3- 254гс16, «якщо договір між сторонами передбачає передачу права грошової вимоги проти виплати коштів або обов`язку їх виплати, то фактично має місце фінансування однієї сторони іншою. Такі відносини мають ознаки факторингу, а отже новий кредитор повинен мати статус банку або фінансової установи, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції». Згідно п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»(далі - Закону), до фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом. - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг. Відповідно до ч.1, 2 ст.7 Закону, юридична особа, яка мас намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.Отже, фактор для надання фінансових послуг повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ.

Згідно п.5 ч.1ст.1 Закону, фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. За змістом п.11 ч.1ст.4 Закону факторинг є фінансовою послугою. Враховуючи, що основним критерієм розмежування договору відступлення права вимоги тобто цесії та договору факторингу є мета, відповідно метою цесії є безпосередньо передання права вимоги. Факторинг, в свою чергу має на меті отримання клієнтом фінансування за рахунок відступлення права вимоги до боржника. Відповідно до ч.1 ст.1084 ЦК України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Згідно постанови Верховного Суду від 21.02.2018 року, у справі № 910/2489/17, однією із відмінних ознак факторингу від інших правочинів, які передбачають відступлення права вимоги, є передача грошових коштів у розпорядження клієнта за плату, тобто взамін права вимоги клієнт отримує від фактора послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження клієнта з обов`язком клієнта оплатити користування ними. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Таким чином, при цесії право вимоги може бути як за плату, так і безоплатно, тоді як за договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату. Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що виступає; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Отже, в даному випадку, спочатку між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 18.01.2016 року укладено договір позики згідно з яким, відповідач ОСОБА_4 надає позивачеві 1620000,00 (один мільйон шістсот двадцять тисяч гривень 00 копійок). 18.01.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з метою забезпечення виконання зобов`язання за Договором позики було підписано Договір Іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юзвою Н.Б.

У свою чергу, відповідач ОСОБА_4 уклала оскаржуваний договір про відступлення права вимоги від 30.06.2017 року за № 30/06/2017 із відповідачем ОСОБА_2 (далі новий кредитор), яка не має права на здійснення факторингових операцій, оскільки не є фінансовою установою. Разом із тим, зі змісту договору про відступлення права вимоги № 30/06/2017 від 30.06.2017 року вбачається, що такий, за своєю природою, є договором факторингу, оскільки відповідно до п.2.4 даного договору, новий кредитор зобов`язаний сплатити первісному кредитору, а саме ОСОБА_4 , відшкодування за відступлення права вимоги за договором позики від 18.01.2016 року в сумі 5000,00 гривень (п`ять тисяч гривень 00 копійок).

Натомість, відповідно до п.2.1 даного договору, Первісний кредитор (відповідач ОСОБА_4 ) відступає за плату Новому кредитору (відповідач ОСОБА_2 ) право вимоги за договором позики від 18.01.2016 року. Відповідно до даного договору, у зв`язку із його укладанням, відповідач ОСОБА_4 здійснює на користь відповідача ОСОБА_2 відступлення прав за договорами, що забезпечують виконання зобов`язань за договором позики від 18.01.2016 року, зокрема, іпотечним договором № реєстраційний №115 від 18.01.2016 року.

Вищевказане свідчить про те, що внаслідок відступлення ОСОБА_4 вимог по договорам від 30.06.2017 року в обмін на грошові кошти які ОСОБА_2 зобов`язалась сплатити на користь ОСОБА_4 , в дійсності відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останньою грошової вимоги до третьої сторони (боржника), що є основною ознакою договору факторингу.

Таким чином, договір про відступлення права вимоги №30/06/2017 від 30.06.2017 року є договором факторингу. За таких обставин та з огляду на те, що за змістом ч.1ст.203ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а оспорюваний правочин суперечить наведеним вище приписам цивільного законодавства України щодо суб`єктного складу договору факторингу, то він підлягає визнанню недійсним відповідно до ч.1статті 215ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду по справі № 465/646/11 від 31.10.2018 року, для правильного застосування норм матеріального права, робить правовий висновок щодо наступного: «фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ».

Виходячи з обставин справи відбулася заміна фінансової установи, що має право надавати фінансові послуги на фізичних осіб, які такого права не мають, а відповідно не можуть бути учасниками правовідносин як фактор.

Отже, відступлення права вимоги за договором на користь фізичної особи суперечить положенням ч.3ст.512 ЦК та ст.1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі договору відступлення права вимоги, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор-банк або фінансова установа, якій законом надано право надавати фінансові послуги.

Відповідно до ч.2 ст.548 ЦК України, недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення.

Таким чином, недійсність договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 30.06.2017 року, зумовлена недійсністю основного зобов`язання.

Беручи до уваги встановлені судом факти та відповідні правовідносини, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, таким чином з відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на користь позивача слід стягнути сплачений позивачем судовий збір відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» по 840 грн., 80 коп. відповідно.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 77, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 512, 514, 548, 1077, 1084 ЦК України, суд, -

ухвалив:

позовні вимоги ОСОБА_3 , ІПН НОМЕР_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 до ОСОБА_4 , ІПН НОМЕР_2 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_3 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_3 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, визнання недійсним договору про відступлення прав за іпотечним договором задовольнити повністю.

Визнати недійсним Договір про відступлення права вимоги №30/06/2017, що укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 від 30 червня 2017 року.

Визнати недійсним Договір про відступлення прав, що укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 від 30 червня 2017 року, реєстровий №1993 за іпотечним договором посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юзвою Н.Б. від 18.01.2016 року реєстровий №115.

Стягнути із ОСОБА_4 , ІПН НОМЕР_2 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_3 , ІПН НОМЕР_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн., 80 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_3 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_3 на користь ОСОБА_3 , ІПН НОМЕР_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн., 80 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 24 лютого 2021 року.

Суддя Р. Б. Єзерський