Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 695/2425/19

номер провадження 2/695/146/21

16 лютого 2021 року м. Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді Середи Л.В.,

за участю:

секретаря Біліченко С.В.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Золотоноші цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернувся до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області із позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів.

Свої вимоги, з урахуванням збільшених позовних вимог, позивач мотивує тим, що рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 06.12.2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_6 та ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів були задоволені та відповідно було солідарно стягнуто з відповідачів на користь позивача суму коштів в розмірі 20000 доларів США, що в перерахунку на гривню складає 541600 грн.

Постановою апеляційного суду Черкаської області від 31.01.2018 року було скасовано рішення суду першої інстанції, однак постановою Верховного Суду від 29.05.2019 року постанову апеляційної інстанції було скасовано, а рішення суду першої інстанції залишено в силі.

Таким чином судом було встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 порушили свої зобов`язання та мають повернути позивачу зазначену вище суму коштів.

Однак, не дивлячись на наявність рішення суду, відповідачі кошти не повертають, а тому позивач, керуючись ст., ст. 625, 1048 ЦК України вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 солідарно 3% річних за період з 01.10.2015 року до 25.03.2020 року в сумі 2692.60 дол. США, що в перерахунку на гривню станом на 25.03.2020 року становить 74773.50 грн.. Окрім того просить стягнути із відповідачів на свою користь суму відсотків за період дії договору позики з 10.10.2012 року по 01.10.2015 року в розмірі 7753.97 дол. США, що в перерахунку на гривню станом на 25.02.2020 року становить 215327.74 грн., та суму відсотків за період користування сумою позики з 01.10.2015 року до 25.03.2020 року у розмірі 14672.19 дол. США, що в перерахунку на гривню станом на 25.03.2020 року становить 407446.71 грн..

Окрім того позивач, подаючи заяву про збільшення позовних вимог просив суд визнати поважними та поновити строки для подання позову, вважаючи, що строки для звернення до суду із даними вимогами не є пропущеними та мають відраховуватись, коли позивач дізнався про порушення його відповідних прав тобто з дня коли Верховним Судом було прийнято рішення суду, яким встановлено обставини порушення відповідних прав позивача відповідачами, адже до того часу було чинне рішення Черкаського апеляційного суду від 06.02.2018 року, яким вимоги позивача були визнані необґрунтованими.

Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 надали до суду відзиви на позовну заяву, у якому вказували, що положення абзацу 2 частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосоване лише у межах погодженого сторонами строку користування коштами.

У справі, яка розглядається відсутні підстави для стягнення процентів за користування позикою в порядку ст. 1048 ЦК України, оскільки ОСОБА_4 не надавав у користування ОСОБА_5 та ОСОБА_6 грошові кошти, а відповідачі лише зобов`язувалися протягом одного банківського дня з дня реалізації нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 , але не пізніше 01.10.2015р. сплатити готівковими коштами в українських гривнях по курсу долара США на день розрахунку, суму в розмірі 20 000 (двадцять тисяч) доларів.

Відповідно до розписки ОСОБА_6 від 10.10.2012р. остання зобов`язувалася сплатити кошти одразу після продажу нерухомого майна, але не пізніше 01.10.2015р. Отже, в даному зобов`язанні зазначено кінцевий строк виконання.

Тому право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Окрім того вказували, що станом на 01.10.2015р. грошові кошти у визначеному розмірі не повернуті, саме з 02.10.2015р. почався перебіг трирічного строку для звернення до суду з вимогою про стягнення цієї суми, а також 3% річних, передбачених ст. 625 ЦК України, що мають компенсаційний характер. 04.03.2016р. ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_6 та ОСОБА_5 про стягнення коштів внаслідок невиконання зобов`язань, в якому просив стягнути солідарно з відповідачів 541600,00 грн. на підставі розписки від 10.10.2015р. Отже, саме 04.03.2016р. шляхом звернення ОСОБА_4 до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області з позовом про стягнення заборгованості за розпискою було перервано строк позовної давності та з 05.03.2016р., в силу приписів ст. 264 ЦК України, обчислення позовної давності почалося заново. А оскільки позивач звернувся з позовом про стягнення 3% річних та процентів в порядку ст. 1048 ЦК України до Золотніського міськрайонного суду Черкаської області 08.07.2019р., на думку відповідачів, строк позовної давності давно сплив, тому у задоволенні позову слід відмовити.

Представник відповідачів ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про застосування строків позовної давності, у якій вказував, що позивач збільшивши позовні вимоги в частині стягнення процентів в порядку ст.. 1048 ЦК України не тільки за період з 01.10.2015 року по 25.03.2020 року, але й за період з дати написання розписки до кінцевого терміну вказаного в розписці.

Розгляд справи здійснюється у порядку загального позовного провадження на підставі ухвали Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 06.08.2019 року.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Брус С.М. на задоволенні позовних вимог наполягав у повному обсязі, вказуючи, що строк позовної давності має відраховуватись саме з дати прийняття Верховним Судом рішення про скасування рішення суду апеляційної інстанції, яке позбавляло можливості позивача подати вказаний позов до суду та відповідно захистити свої права. Вказував, що якщо суд вважає, що строк позовної давності минув то його необхідно поновити з підстав зазначених вище.

Представники відповідачів адвокати Починок О.І. та Татаринов О.С. проти задоволення позову заперечували та наполягали на тому, що позивач пропустив строк звернення до суду із вказаними позовними вимогами. Окрім того заперечували проти прийняття судом заяви позивача про поновлення строку позовної давності, оскільки остання подана після подачі позову до суду та після отримання судом відзиву на позовну заяву у якому заявлялися вимоги про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку із пропуском строків позовної давності.

Суд, заслухавши пояснення та доводи учасників справи, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Постановою Верховного Суду від 29.05.2019 року постанову Апеляційного суду Черкаської області від 31.01.2018 р. та додаткову постанову Апеляційного суду Черкаської області від 16.02.2018 р. скасовано та залишено в силі рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 06.12.2017 р.

У вказаному судовому рішенні встановлено, що між сторонами у справі виникли зобов`язальні відносини, які випливають із складених відповідачами розписок, зокрема щодо сплати коштів у розмірі 20 000,00 доларів США в національній валюті не пізніше ніж до 01 жовтня 2015 року. Оскільки відповідачі в добровільному порядку відмовляються сплачувати спірні кошти на користь позивача в порушення умов викладених в розписках, судом першої інстанції було стягнуто з відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь позивача ОСОБА_4 відповідні грошові кошти в сумі 20000 доларів США, в перерахунку на гривню в розмірі 541600 грн.

Частиною 5 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Таким чином обставини виникнення заборгованості відповідачів перед позивачем встановлені відповідним рішенням суду, що набрало законної сили, а тому додатковому доказуванню не підлягають.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки належним виконанням зобов`язання є виконання, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Однак суд зауважує, що Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16 січня 2019 року по справі №464/3790/16-ц зазначила, що у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника.

Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.

Такі висновки щодо періоду стягнення процентів Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 та у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-318цс18.

Відповідачі та їх представники заявили клопотання про пропуск позивачем строків позовної давності. При цьому позивач у заяві про збільшення позовних вимог вказував, що строк позовної давності має відраховуватись з часу прийняття Верховним Судом рішення про залишення в силі рішення суду першої інстанції.

Як вбачається із уточнених позовних вимог період, за який просить позивач стягнути кошти починається з 01.10.2015 року до 25.03.2020 року.

Зі змісту розписки ОСОБА_6 від 10.10.2012 р. вбачається, що остання взяла на себе зобов`язання протягом одного банківського дня з дня реалізації нежитлових приміщень, але не пізніше 01.10.2015р. сплатити на користь ОСОБА_4 готівковими коштами в українських гривнях по курсу долара США на день розрахунку суму в розмірі 20 000 (двадцять тисяч) доларів.

Оскільки станом на 01.10.2015р. грошові кошти у визначеному розмірі не повернуті, саме з 02.10.2015р. почався перебіг строку для звернення до суду з вимогою про стягнення цієї суми, а також 3% річних, передбачених ст. 625 ЦК України, що мають компенсаційний характер.

Разом із тим первісна позовна заява позивачем була подана до суду 08.07.2019 року.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст.258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Частиною 1ст.259 ЦК України передбачається, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Згідно ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

За ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Положеннями статті 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду за вирішенням наявного між сторонами спору. Саме із цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі і переривається перебіг позовної давності.

За змістом ст. 264 ЦК України, переривання позовної давності передбачає наявність двох строків - до переривання та після нього. Новий строк починає перебіг безпосередньо з того моменту, коли перервався первісний.

Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають.

Однією із підстав переривання позовної давності є пред`явлення особою позову до одного із боржників.

Верховний Суд в постанові від 25.07.2018р. по справі № 522/31199/13-ц звернув увагу, що позовна давність переривається пред`явленням особою позову, а не постановлениям судом судового рішення.

Відповідно до висновків Верховного Суду, які викладені в постанові від 11.07.2018 року по справі №643/6061/15-ц, новий строк позовної давності після його переривання починає свій перебіг наступного дня після пред`явлення позову.

Вказані обставини спростовують доводи позивача про те, що він дізнався про порушення його прав саме з моменту винесення відповідного рішення Верховним Судом.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому, початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору чи наявністю рішення суду, а скільки з певними моментами (фактами), які свідчать саме про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Між тим, для визначення початку перебігу виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) фактори. При цьому, правило ч. 1 ст. 261 ЦКУ містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення строку, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Аналогічні правові позиції Верховного Суду України викладені у справах №6- 2469цс16 від 16.11.2016 року; №6-832цс15 від 28.09.2016 року; №6-2165цс15 від 14.09.2016 року; №6-152цс14 від 29.10.2014 року; №6-1503цс16 від 21.12.2016 року; №6- 3029цс16 від 8.06.2016 року.

За таких обставин, оскільки позивачем заявлено позов після спливу позовної давності, у відповідності до вимог ч.5 ст.267 ЦПК України не наведено перед судом обґрунтованих доводів про поважність причин пропуску трирічного строку на звернення до суду, а також враховуючи терміни не виконання відповідачами своїх зобов`язань, про які позивач достеменно знав та продовжував безпідставно нараховувати проценти з метою збільшення суми боргу, суд приходить до висновку, що вказані позовні вимоги до задоволення не підлягають у зв`язку із пропуском позивачем строків позовної давності.

Нормами ч. 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Разом із тим позивач від сплати судового збору звільнений на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», а тому витрати по оплаті судового збору слід залишити за рахунок держави.

На підставі зазначеного та керуючись ст. ст. 252, 256, 258, 261, 264, 267, 509, 510, 526, 530, 536, 549, 610, 611, 626, 629, 1048, 1054 Цивільного Кодексу України ст. 10, ст., ст. 264, 265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Суддя: Середа Л.В.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний головуючим 25 лютого 2021 року.