П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2021 року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 759/10910/19

Номер провадження 22-ц/824/4403/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Вербової І.М., суддів Саліхова В. В., Шахової О. В.,

за участю секретаря судового засідання - Яворської А. А.,

вивчивши апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 листопада 2020 року, ухвалене під головуванням судді Войтенко Ю .В., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У червні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення: боргу у розмірі 264 000 грн., що відповідає 10 000 доларів США у відповідності до курсу НБУ станом на 13 червня 2019 року; процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 28 468 грн. 70 коп., що відповідає 1 078,36 доларів США у відповідності до курсу НБУ станом на 13 червня 2019 року; процентів за користування чужими грошовими коштами у розмірі 153 379 грн. 77 коп., що відповідає 5 809,84 доларів США у відповідності до курсу НБУ станом на 13 червня 2019 року; покладення судових витрат у розмірі 4 460 грн. на відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09 липня 2015 року ОСОБА_2 написав розписку згідно якої отримав у борг від ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 230 000 грн., що станом на 09 липня 2015 року становить 10 000 доларів США, та зобов`язався їх повернути до 08 листопада 2015 року.

Позивач зазначає, що відповідач почав грубо порушувати покладені на нього зобов`язання за розпискою мотивуючи це відсутністю коштів.

24 квітня 2019 року позивач направив на адресу відповідача претензію про повернення боргу, проте відповіді на вказану претензію він не отримав.

Так, оскільки станом на день звернення до суду відповідач отриманий ним борг не повернув, позивач вважає, що його позовні вимоги підлягають задоволенню.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 17 листопада 2020 року (т. ІІ а.с. 192-195) позов ОСОБА_3 , задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму позики у розмірі 264 000 грн, що станом на 13 червня 2019 року еквівалентно 10 000,00 доларів США та суму 3% річних від простроченої суми процентів за користування позикою у розмірі 28 468 грн. 70 коп., що станом на 13 червня 2019 року еквівалентно 1078,36 доларів США; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 сплачену суму судового збору в розмірі 2 924 грн. 69 коп. В іншій частині вимог, відмовлено.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, 14 грудня 2020 року ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 направив апеляційну скаргу у якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 листопада 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову, відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції під час укладення оскаржуваного рішення дійшов помилкового висновку щодо факту укладення між сторонами договору позики та передачі грошових коштів, що потягло за собою неправильне та передчасне застосування положень ст.ст. 525 та 526 ЦК України. Натомість, судом не застосовано приписи п. 1 ч. 2 ст. 11 та ст. 638 ЦК України, що потягло за собою неповне з`ясування обставин справи.

Скаржник зазначає, що він не отримував грошові кошти від позивача та не проставляв підпис на розписці від 09 липня 2015 року у зв`язку з чим, правочин на який посилається позивач, є недійсним.

Скаржник зазначає, що в провадженні Оболонського районного суду міста Києва перебуває справа № 756/16184/19 предметом якої є визнання недійсним договору позики (розписки) від 09 липня 2015 року недійсним. Таким чином, розгляд даної справи залежить від результатів розгляду вищевказаної справи. Разом з тим, суд першої інстанції вищевказане не врахував та в порушення приписів ст. 251 ЦПК України не зупинив провадження по даній справі, а розглянув її за відсутності рішення Оболонського районного суду міста Києва про визнання правочину недійсним.

Скаржник посилається на те, що ухвалою Святошинського районного суду міста Києва було призначено по даній справі почеркознавчу експертизу, яка так і не була проведена у зв`язку з ненаданням оригіналу розписки. Вказаний оригінал розписки було надано суду для огляду лише 17 листопада 2020 року, тобто в день ухвалення оскаржуваного рішення.

Крім того, на думку скаржника, судом першої інстанції було неправомірно взято до уваги покази свідка ОСОБА_4 під час обґрунтування відмови у задоволенні клопотання про застосування строків позовної давності.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 01 лютого 2021 року відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою, надано строк для подачі відзиву.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 01 лютого 2021 року закінчено проведення підготовчих дій, справу призначено до розгляду у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

22 лютого 2021 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив від позивач з відповідними підтвердженнями про направлення його скаржнику.

З вказаного відзиву вбачається, що позивач не погоджується з доводами апеляційної скарги та просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення, без змін.

Позивач зазначає, що у зв`язку з невиконанням позивачем зобов`язань за розпискою від 09 липня 2015 року, позивач був вимушений звернутися до суду.

На думку позивача, звернення відповідача до Оболонського районного суду міста Києва з позовом про визнання вищевказаної розписки недійсною, є зловживанням процесуальними правами, оскільки останній мав можливість використати своє право на подання зустрічного позову про визнання вищевказаного правочину недійсним, під час розгляду судом даної справи.

Позивач зазначає, що останній не заперечував проти призначення по справі експертизи та дав свою згоду на надання оригіналу розписки, разом з тим, відповідач не надав вільні зразки підпису та почерку та не оплатив проведення експертизи.

На думку позивача, посилання скаржника на те, що судом не було взято до уваги покази свідка ОСОБА_4 , є безпідставним.

У судовому засіданні скаржник та його представник - адвокат Шуть С. С. підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити з підстав, зазначених у ній.

Позивач та його представник - адвокат Маракушев Р. І. заперечували проти доводів апеляційної скарги та просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення, без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи та заперечення учасників справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що наявність у позивача оригіналу договору позики, який було оглянуто в судовому засіданні, свідчить про неповернення боргу відповідачем.

Колегія суддів погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Судом встановлено, що згідно розписки від 09 липня 2015 року ОСОБА_2 одержав від ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 230 000 грн. та зобов`язався повернути їх до 08 листопада 2015 року. За кожен місяць користування грошовими коштами ОСОБА_2 зобов`язався сплатити 15 % від зазначеної суми (т. І а.с. 08).

У зв`язку з невиконанням зобов`язань взятих на себе ОСОБА_2 за розпискою, ОСОБА_3 звернувся до нього з претензією від 24 квітня 2019 року в якій просив виконати його взяті на себе зобов`язання (т. І а.с. 09).

Так, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно приписів ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Як вбачається з приписів ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Таким чином, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Згідно ст.. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

З приписів ст. 524 ЦК України вбачається, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

З вказаного вбачається, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, разом з тим, сторони вправі визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Таким чином, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, не суперечить чинному законодавству.

Так, в судовому засіданні стороною позивач було надано оригінал розписки від 09 липня 2015 року, яка була досліджена колегією суддів та долучена до матеріалів справи.

З вищевказаної розписки вбачається, що 09 липня 2015 року ОСОБА_2 одержав від ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 230 000 грн., що на день передачі грошей відповідає еквіваленту 10 000 доларів США, та зобов`язався повернути їх до 08 листопада 2015 року. За кожен місяць користування грошовими коштами ОСОБА_2 зобов`язався сплатити 15 % від зазначеної суми.

Дослідивши вказану розписку колегії суддів приходить до висновку, що вона є належним та допустимим доказом, що підтверджує отримання відповідачем грошових коштів у позивача. Клопотання про призначення почеркознавчої експертизи у суді апеляційної інстанції скаржником не заявлялось. Сумніви щодо того, що вказана розписка була написана не відповідачем, а іншою особою, у колегії суддів відсутні. А наявність на час розгляду справи оригіналу розписки від 09 липня 2015 року у ОСОБА_3 свідчить про те, що отримані ОСОБА_2 грошові кошти у зазначеній сумі повернуті не були.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача боргу за розпискою від 09 липня 2015 року.

Згідно ст.. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

При обрахунку трьох процентів річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні.

Три проценти річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Так, в позовній заяві наявний розрахунок 3 процентів річних, який складений у відповідності до норм чинного законодавства України, та був перевірений колегією суддів, яка вважає його вірним, у зв`язку з чим, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 3 відсотків річних у зазначеному судом розмірі.

Відповідно до ст.. 530 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст.. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики необхідно врахувати, що нарахування процентів здійснюється у тому разі, якщо предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні, а період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг, оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.

Так, з розписки від 09 липня 2015 року вбачається, що сторони визначили еквівалент отриманої відповідачем суми в доларах США та обов`язок повернути отриману суму коштів до 08 листопада 2015 року. Разом з тим, позивач просив стягнути відсотки за користування грошовими коштами поза межами періоду дії договору позики, а саме починаючи з 09 лютого 2015 року по 13 червня 2019 року.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування чужими грошовими коштами.

Колегія суддів ставиться критично до посилання скаржника на те, що він не отримував грошові кошти від позивача та не проставляв підпис на розписці від 09 липня 2015 року, виходячи з наступного.

Ухвалою Святошинського районного суду від 26 лютого 2020 року по даній справі призначено судову почеркознавчу експертизу та зобов`язано відповідача, зокрема, надати документи в яких містяться вільні зразки підпису та почерку за 2015 рік.

10 березня 2020 року на адресу суду надійшли письмові пояснення від відповідача (т. І а.с. 165) в яких останній зазначив про відсутність у нього документів які б містили його вільні зразки підпису за 2015 рік та просив провести експертизу за наявними в матеріалах справи документів у зв`язку з чим, матеріали справи були направлені до експертної установи для проведення експертизи. Пізніше, експертами було направлено на адресу суду повідомлення про неможливість проведення судової експертизи з огляду на невиконання вимог експерта, зокрема щодо ненадання відповідачем документів, які містять його вільні зразки підпису та почерку.

Таким чином, підставою не проведення судової почеркознавчої експертизи стало, зокрема, ненадання відповідачем документів які містять його вільні зразки підпису та почерку.

У суді апеляційної інстанції клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи відповідачем не заявлялось.

Колегія суддів ставиться критично до посилання скаржника на те, що суд першої інстанції в порушення приписів ст. 251 ЦПК України не зупинив провадження по даній справі до розгляду справи Оболонським районним судом про визнання недійсним договору позики (розписки) від 09 липня 2015 року, оскільки відповідач мав можливість звернутися до Святошинського районного суду міста Києва із зустрічним позовом про визнання договору позики недійсним, але ним не скористався. Натомість скаржник звернувся до Оболонського районного суду міста Києва, що свідчить про можливий намір скаржника затягнути розгляд даної справи.

Колегія суддів ставиться критично до посилання скаржника на те, що експертиза по даній справі не була проведена у зв`язку з ненаданням оригіналу розписки, оскільки як вбачається з наявних в матеріалах справи письмових пояснень відповідача, у останнього відсутні документи які б містили його вільні зразки підпису та почерку за 2015 рік, без яких проведення почеркознавчої експертизи є неможливим.

Колегія суддів ставиться критично до посилання скаржника на те, що судом першої інстанції було неправомірно взято до уваги покази свідка ОСОБА_4 під час обґрунтування відмови у задоволенні клопотання про застосування строків позовної давності, оскільки покази надані вказаним свідком скаржником не спростовано.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не впливають на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.

Колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення суду, як і не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, як таке, що ухвалене з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 листопада 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 25 лютого 2021 року.

Суддя-доповідач: І.М. Вербова

Судді: В. В. Саліхов

О. В. Шахова