Справа № 712/3644/20
Провадження № 2/712/348/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2021 року м. Черкаси

Соснівський районний суд м. Черкаси у складі:

головуючого судді Романенко В.А.

за участю секретаря Назаренко М.О.

розглянувши в спрощеному позовному провадженні у судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей Черкаської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей Черкаської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , частка в розмірі 1,0 (одна) ціла, що підтверджується посвідченим приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Ткаченко І.П. договором купівлі-продажу квартири від 03.03.2012 року, нотаріальний бланк серії ВРР № 036652, реєстр № 64, витягом про державну реєстрацію прав від 12.03.2012 року № 33429689, реєстраційний номер 33621125, спеціальний бланк серії CEE №270027.

В квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано місце проживання п`ятьох осіб: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , малолітньої ОСОБА_4 , що підтверджується листом управління з питань державної реєстрації Черкаської міської раді від 08.04.2020 року №7028-01-10.

Малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дочкою ОСОБА_2 (який є її батьком) і ОСОБА_3 (яка є її мамою), що підтверджується набравшим законної сили рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 03.02.2014 року в справі №712/15686/13-ц, провадження №2/712/372/14.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , малолітня ОСОБА_4 з 03.05.2017 року і по теперішній час в квартирі АДРЕСА_1 не проживають, що підтверджується актом ЖБК №73, від 15.04.2020 року б/№.

За згодою батьків малолітня ОСОБА_4 разом з її мамою ОСОБА_3 постійно проживають в квартирі АДРЕСА_2 .

ОСОБА_2 проживає в квартирі АДРЕСА_3 .

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта - ОСОБА_8 , від 15.04.2020 року № 206939132 ОСОБА_8 є власником квартири АДРЕСА_4 .

Згідно відомостей в інформаційний Довідці від 15.04.2020 року №206939132 ОСОБА_8 є власником іншого розташованого в Одеській області нерухомого майна.

Крім цього, ОСОБА_1 достеменно відомо, що ОСОБА_3 є власником відповідної частки успадкованого нерухомого майна - квартири АДРЕСА_5 , та власником частки нерухомого майна - квартири АДРЕСА_2 , право власності на яку набула внаслідок приватизації. Але право ОСОБА_3 зареєстровано за нею як за ОСОБА_9 , тобто по прізвищу дошлюбному.

Право малолітньої ОСОБА_4 забезпечене, вона безперешкодно може користуватися квартирою АДРЕСА_4 та іншим нерухомим житловим майном, власником якого є її мама ОСОБА_3

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , малолітня ОСОБА_4 не є членами сім`ї власника житла - квартири АДРЕСА_1 .

За таких обставин ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 відсутні в квартирі АДРЕСА_1 , понад шість місяців (ч. 1 ст.71 ЖК України) і понад один рік (ч. 1 ст.405 ЦК України), а відтак наявні визначені законом підстави для визнання їх такими, що втратили право користування житлом.

ОСОБА_1 вважає, що відсутні визначені в статті 71 ЖК України причини збереження за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 жилого приміщення - квартири АДРЕСА_1 .

Відтак ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 необхідно визнати такими, що втратили право користування жилим приміщенням - згаданою квартирою, внаслідок їх відсутності понад встановлені строки, і зняття з реєстрації місця проживання за адресою: квартира АДРЕСА_1 .

Просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 . Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такою, що втратила право користування жилим приміщенням-квартирою АДРЕСА_1 . Визнати малолітню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування жилим приміщенням-квартирою АДРЕСА_1 .

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився,скерував до суду заяву про розгляд справи без його участі.

Відповідач ОСОБА_3 , яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , в судовому засіданні заперечувала проти задоволення з підстав викладених у відзиві та просила суд в позові відмовити.

У відзиві на позов відповідач зазначає, що твердження позивача про те, що він є одноособовим власником квартири це лише на паперах - документах. Вказана квартира придбана нею разом з колишнім її чоловіком ОСОБА_2 за спільні кошти під час спільного подружнього життя, тому є спільним майном подружжя. Дана квартира, що знаходиться в АДРЕСА_6 була оформлена на ОСОБА_1 (колишнього свекра) за наполяганням її колишнього чоловіка ОСОБА_2 , оскільки він мав борги за аліменти на дитину від попереднього шлюбу.

За викладених обставин на той час позивач погодився на реєстрацію чоловіка (його сина) її з малолітньою їхньою дочкою (яка приходиться йому внучкою).

03.02.2014 року рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси зареєстрований шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 був розірваний. Рішення суду вступило в законну силу.

На даний час вона з малолітньою дочкою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в цій квартирі зареєстровані і проживати не можуть, оскільки свекор вигнав та чинить всілякі перешкоди у користуванні житлом. У зв`язку з чим вона та її дочка ОСОБА_4 вимушені проживати у її батьків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 за адресою АДРЕСА_7 . Позивач незважаючи на умовляння вигнав їх з квартири та вселив квартирантів навіть зареєстрував їх, щоб вона з дочкою не могла претендувати на житло та забула про борги.

Позивача не засмучує той факт, що його малолітня внучка ОСОБА_12 є інвалідом дитинства, оскільки його син ОСОБА_2 легковим автомобілем травмував власну дитину, внаслідок чого вона отримала такі травми, а саме: травми голови, перелом черепа, перелом нижньої щелепи, перелом передпліччя та лівої руки, перелом правої ключиці, забої в різних частинах тіла, тощо.

Що стосується квартири за адресою АДРЕСА_8 , яка є в її власності, то вона без ремонту і в ній умов для проживання на даний час для сім`ї з неповнолітньою дитиною не має. За відсутності коштів вона не може її відремонтувати вже протягом 3 років. Перелічене у позові нерухоме майно їй не належить, а тому викладена інформація є недійсною. Хто є його власником їй не відомо, більш вірогідно це особи з аналогічним прізвищем.

Стосовно посилань позивача на те, що вона з дочкою не проживають у квартирі та добровільно її залишили, змінивши своє місце проживання, не відповідають дійсності.

Вона, інвалід 2 групи дитинства, її дочка ОСОБА_4 з вини батька хворіє з дитинства так як батько (син позивача) здійснив наїзд на неї легковим автомобілем), дійсно по факту проживають за адресою АДРЕСА_7 у її батьків, так як їм не має куди дітись. Наміру у неї, ні у її дочки щодо зміни місця проживання не виникало до часу розлучення з ОСОБА_2 . Потім їх з вказаної квартири позивач підступно вигнав і вселив жити квартирантів, незважаючи на те, що в ній було зроблено ремонт за її і батьківські кошти.

Відповідач у справі, ОСОБА_2 , також не проживає за адресою АДРЕСА_6 . Він мешкає за адресою АДРЕСА_9 , має заборгованість по сплаті аліментів у розмірі біля 67000 грн. Позивач разом з сином відмовляються надавати кошти на лікування внучки і дитини, а тому така поведінка позивача зрозуміла.

Слід зазначити, що вказану квартиру за адресою АДРЕСА_6 вона купляла під час спільного проживання з колишнім чоловіком і тому має намір звернутися до суду з вказаного питання, щодо її належного розподілу.

Позивач в своєму позові вказує, що згідно п. 6-10 ч. 3 ст. 175 ЦПК України було вжито заходів досудового врегулювання спору, це не правда, оскільки відповідачка неодноразово просила повернути частину коштів, які вона потратила, на так звану його квартиру за адресою АДРЕСА_6 . На даний час всі її прохання позивачем було відхилено.

Отже, колишній свекор, він же позивач переслідуючи корисливі мотиви використав її та її батьків фінансові можливості на власну користь незважаючи на те, що його син зробив інвалідом дитину, що свідчить про цинізм і не людяність та поведінки.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні просив суд в позові відмовити, в зв`язку з необґрунтованістю.

Представник третьої особи в судовому засіданні при вирішення даного питання покладалася на думку суду.

Заслухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд виходить з наступного.

У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК).

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року справі № 6-2139цс15 викладено правову позицію, відповідно до якої спори про зняття з квартирного обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, та про зобов`язання взяти на квартирний облік підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки в такому випадку особа звертається до суду за захистом порушеного цивільного, а не особистого немайнового права, отже, цей спір не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, а пов`язаний з вирішенням питання щодо права на житло.

Аналогічна позиція Верховного Суду України викладена у постанові від 02.03.2016 року у справі № 6-14цс16.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , частка в розмірі 1,0 (одна) ціла, що підтверджується посвідченим приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Ткаченко І.П. договором купівлі-продажу квартири від 03.03.2012 року, нотаріальний бланк серії ВРР № 036652, реєстр № 64, витягом про державну реєстрацію прав від 12.03.2012 року № 33429689, реєстраційний номер 33621125, спеціальний бланк серії CEE №270027.

Відповідно до відповіді Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради від 08.04.2020 року № 7028-01-10, згідно інформації із адресної карки за адресою: АДРЕСА_6 станом на 08.04.2020 року зареєстровані:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований з 19.10.2012 по теперішній час;

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована з 06.04.2012 по теперішній час;

ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована з 06.04.2012 по теперішній час;

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована з 20.05.2019 по теперішній час;

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрований з 20.05.2019 по теперішній час.

Малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дочкою ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 03.02.2014 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зареєстрований 30.08.2003 року у Черкаському міськвідділі РАЦС, актовий запис №1325- розірвано.

Після розірвання шлюбу прізвище позивачки залишено ОСОБА_14 .

Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Черкаси, ІПН НОМЕР_1 , проживаючого по АДРЕСА_6 , місце роботи не відоме, на користь ОСОБА_8 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно до досягнення дитиною повноліття, але не менш 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 25 листопада 2013 року.

Відповідачі ОСОБА_3 , малолітня ОСОБА_13 з 03.05.2017 року і по теперішній час в квартирі АДРЕСА_1 не проживають, що підтверджується актом ЖБК №73, від 15.04.2020 року б/№.

В судовому засіданні встановлено, що на даний час, малолітня ОСОБА_4 разом з її мамою ОСОБА_3 проживають в квартирі АДРЕСА_2 , в квартирі батьків ОСОБА_3 .

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта - ОСОБА_8 , від 15.04.2020 року № 206939132 ОСОБА_8 є власником квартири АДРЕСА_4 .

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 не заперечувала про той факт, що вона є власником квартири АДРЕСА_4 , однак зазначила, що квартира знаходиться без ремонту, в ній відсутні умови для проживання з неповнолітньою дитиною.

Відповідно до довідки ОСББ «Путейка Генерала, 52», видана ОСОБА_8 , в тому, що їй належить з 27.07.2018 року, на умовах право власності однокімнатна квартира АДРЕСА_4 , яка не придатна для проживання (відсутність електропостачання, подача води і опалення, газопостачання, розділяючи двері, ремонт квартири, підлога лише стяжка, стіни з піно блоків не поштукатурені), тобто дане помешкання знаходиться у стані зданому забудовником. Усунення зазначених недоліків і приведення приміщення до стану проживання покладається на власника.

Таким чином, на ОСОБА_3 покладаються обов`язки щодо приведення квартири АДРЕСА_10 до придатного стану проживання.

ОСОБА_3 , малолітня ОСОБА_13 не є членами сім`ї власника житла - квартири АДРЕСА_1 , не пов`язані спільним побутом, відсутні взаємні права та обов`язки.

В своєму відзиві та в судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 зазначала, що вона з малолітньою донькою не може проживати в спірній квартирі, оскільки позивач вигнав з квартири її з донькою та чинить всілякі перешкоди у користуванні житлом, в зв`язку з чим вона вимушена проживати з донькою у своїх батьків.

Однак, суд не може взяти до уваги даний факт, оскільки відповідачем не надано відповідних доказів, які б підтверджували вчинення позивачем стосовно відповідача перешкод у користуванні квартирою. Крім того, відповідач не зверталася до правоохоронних органів щодо неправомірних дій позивача стосовно неї та її малолітньої дитини або до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою чи вселення в неї.

Також в судовому засіданні не підтверджений та не доведений той факт, що спірна квартира придбана відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а навпаки спростовується копією договору купівлі-продажу від 03.03.2012 року та витягом про державну реєстрацію прав від 12.03.2012 року.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 пояснили, що в квартирі АДРЕСА_1 вони проживають з березня 2019 року, а зареєстровані з 20.05.2019 по теперішній час. В квартирі відсутні речі ОСОБА_8 та неповнолітньої ОСОБА_13 .. В квартирі одна кімната закрита, в якій знаходяться речі відповідача ОСОБА_2 та позивача ОСОБА_1 . Оплата за комунальні послуги ними здійснюється з березня 2019 року. За час проживання в даній квартирі відповідачі ОСОБА_8 та неповнолітня ОСОБА_13 не з`являлися, квартирою не цікавилися. Не було викликів та приходу поліції.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що будь-яких перешкод в користуванні вказаним житловим приміщенням позивач відповідачам не чинив, відповідач ОСОБА_8 разом з дочкою ОСОБА_13 виселилися з спірної квартири добровільно та не користуються нею із власних міркувань. Відповідачі не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть, особистих речей відповідачів ОСОБА_8 та ОСОБА_13 в квартирі немає, проте заходів зняття з реєстрації відповідачі не вживають.

Реєстрація відповідачів у спірній квартирі призводить до покладання на позивача надмірних комунальних платежів, а також утворює перешкоди при здійсненні позивачем права користування, володіння, розпорядження житловим приміщенням, чим порушуються права позивача як власника майна.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням є належним способом захисту порушених прав позивача.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі власника будинку або квартири, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та існування перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право, та з яких підстав.

Сервітутне право членів сім`ї власника житла на користування житлом, а також підстави та умови, за яких член сім`ї власника втрачає право на користування житлом, врегульовані нормами статті 405 ЦК України та статті 156 Житлового кодексу УРСР, за змістом яких члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство (стаття 64 Житлового кодексу УРСР), мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

З урахуванням встановлених обставин суд вважає доведеним, що перебування відповідача ОСОБА_3 на реєстраційному обліку у належній позивачу квартирі перешкоджає власнику в повній мірі користуватися та розпоряджатися своїм майном, а відтак вбачає підстави для захисту порушеного права позивача в обраний ним спосіб - шляхом визнання відповідача ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Що стосується позовних вимог в частині визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_6 , суд виходить з наступного.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Підстава, на якій місце проживання малолітньої ОСОБА_4 реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що вона набула право користування цим житлом на законних підставах.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітня ОСОБА_13 набула право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це відповідно до статей 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України є його процесуальним обов`язком.

Не сплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою,що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини.

Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом, оскільки вибір місця її проживання в силу її віку і відповідно до закону не залежав від її волі, а визначався її матір`ю.

Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).

Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі №337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19).

За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Діти не можуть самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт їх не проживання у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом.

Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування.

Наведені правові висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі 755/16152/16-ц.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку по відмову у задоволенні позовних вимог в частині визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги в частині визнання ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням не підлягають до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до відповіді Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради від 08.04.2020 року № 7028-01-10, згідно інформації із адресної карки за адресою: АДРЕСА_6 станом на 08.04.2020 року зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований з 19.10.2012 по теперішній час.

В позовній заяві та в судовому засіданні позивач та його представник посилаються на той факт, що факт не проживання ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1 з 03.05.2017 року підтверджується актом ЖБК №73, від 15.04.2020 року б/№.

Однак в акті ЖБК №73, від 15.04.2020 року б/№ лише зазначено про не проживання ОСОБА_3 , малолітньої ОСОБА_13 з 03.05.2017 року і по теперішній час в квартирі АДРЕСА_1 .

Крім того, допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зазначили, що в квартирі АДРЕСА_1 знаходяться особисті речі відповідача ОСОБА_2 .

Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При розгляді справ про визнання особи такою, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясувати причини відсутності понад встановлені законом строки.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що факт постійного непроживання відповідача ОСОБА_2 понад рік в спірній квартирі, як і втрата відповідачем зв`язку зі спірним житлом - позивачем достеменно не доведена.

Так, наданий акт не містить відомостей про не проживання саме ОСОБА_2 в спірній квартирі.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б підтверджували зазначені в позові обставини щодо не проживання відповідача ОСОБА_1 в спірній квартирі - позивачем не надано.

У рішенні Європейського суду з прав людини Кривіцька та Кривіцький проти України (№8863/06) від 02 грудня 2010 року судом зазначено, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Таким чином, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, приходить до висновку про залишення позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням без задоволення.

Відповідно до ч. 3 ст. 83 ЦПК України Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи..

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 83 ЦПК України).

23.02.2021 року на адресу суду надійшли пояснення відповідача ОСОБА_8 з додатками, які судом не приймаються до уваги під час винесення даного рішення, оскільки зазначені пояснення та докази були надані в порушення вимог ст. 83 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 19, 76, 81, 83, 89, 244, 263-265, 352, 354 ЦПК України, ст. 317, 321, 391, 405 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей Черкаської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_6 .

В іншій частині відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів.

Головуючий:

Повний текст рішення виготовлений 26 лютого 2021 року.