Єдиний номер справи 489/2997/20
Провадження 22-ц812/2298/21 Головуючий по 1 інстанції Кирильчук О.І.
Головуючий і доповідач по 2 інстанції Колосовський С.Ю.
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

22 грудня 2021р. м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

Колосовський С.Ю., Локтіонова О.В., Ямкова О.О.,

секретар судового засідання Колосова О.М.,

за участі: представника відповідачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Миколаївська теплоелектроцентраль»

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 вересня 2021р.

за позовом Приватного акціонерного товариства «Миколаївська теплоелектроцентраль» до ОСОБА_2 про стягнення боргу за спожиту теплову енергію,

встановила:

В червні 2020 року ПАТ «Миколаївська ТЕЦ» пред`явило позов до ОСОБА_2 про стягнення 8441,50 грн. боргу за спожиту теплову енергію, 735,09 грн. втрат від інфляції, 571,47 грн. трьох процентів річних.

Позивач зазначав, що в опалювальних сезонах 2018 - 2020 роках здійснював постачання теплової енергії до належної відповідачці картири АДРЕСА_1 , що підтверджується нарядами на підключення будинку до теплових мереж на початку опалювального сезону.

З метою забезпечення теплом об`єктів житла та інших об`єктів на початку опалювальних сезонів 2018-2020 років, після зниження середньодобової температури зовнішнього повітря до +8 С і нижче, на виконання рішень виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 830 від 11.10.2017 р., № 1053 від 05.11.2018 р., № 1078 від 11.10.2019 р. були розпочаті опалювальні сезони та підписані наряди від 28.10.2017р., від 09.11.2018р., від 24.10.2019 р., що свідчить про підключення до системи опалення.

На ім`я боржника був відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 для розрахунків за надані послуги теплопостачання та видано розрахунковий документ.

Нарахування відповідачці сум оплати за спожиту теплову енергію за період з 01 грудня 2018 р. по 01 травня 2020 р. здійснювалося за тарифами зазначеними у постановах Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

За період з 01 грудня 2018 р. по 01 травня 2020 р. відповідачці надано теплову енергію на суму 23795,45 грн., яка частково була сплачена відповідачкою, а залишок боргу складає 8441,50 грн.

Надіслане відповідачці попередження (в порядку досудового врегулювання сплати боргу) № 779-ф87 від 24 грудня 2019 року залишилось без задоволення та відповіді.

У квітні 2021р. позивач подав заяву про збільшення позовних вимог на 9013,88 грн., включивши період утворення заборгованості з 01 лютого 2014р. по 01 квітня 2015р. та остаточно просив стягнути з відповідачки 12751,20 грн. боргу за спожиту теплову енергію, 4629,09 грн. втрат від інфляції, 1381,65 грн. трьох процентів річних.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 вересня 2021р. у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на незаконність рішення суду, просив його скасувати та ухвалити нове рішення про стягнення 9013,88 грн. з яких: 4309,70 грн. борг за спожиту теплову енергію за період з 01 лютого 2014р. по 01 квітня 2015р., 3894,09 грн. - втрати від інфляції, 810,18 грн. - три проценти річних, а в частині вимог про стягнення 9748,06 грн. закрити провадження у справі.

Представник відповідачки, в поданому відзиві на апеляційну скаргу, вважає рішення суду законним і обґрунтованим.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні з наступних підстав.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, на підставі договору купівлі-продажу від 12.11.2010р. ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

На ім`я відповідачки було відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 для розрахунків за надані послуги теплопостачання та видано розрахунковий документ (розрахункову книжку), по якій боржник повинен виконувати оплату.

ПАТ «Миколаївська ТЕЦ»здійснювало постачання теплової енергії до вищевказаної квартири в період опалювальних сезонів 2014-2020 років, що підтверджується копіями нарядів на підключення будинку до теплових мереж на початку опалювального сезону.

24 грудня 2019 року ПАТ «Миколаївська ТЕЦ»було надіслано на адресу відповідачки попередження в порядку досудового врегулювання спору про необхідність сплати борг в сумі 55253,03 грн.

За розрахунками позивача сума боргу відповідачки на час пред`явлення позову (червень 2020р.) та на час збільшення позовних вимог (квітень 2021р.) за спожиту теплову енергію за період з 01 лютого 2014р. по 01 квітня 2015р. та з 01 грудня 2018р. по 01 травня 2020р. складала відповідно 4309,70 грн. і 8441,50 грн.

З наданих відповідачкою квитанцій вбачається, що в рахунок погашення заборгованості за спожиту теплову енергію за період з 01 грудня 2018р. по 01 травня 2020р. вона сплатила відповідачу з урахуванням збитків від інфляції та трьох процентів річних загалом 9577,42 грн.

Факт погашення заборгованості відповідачкою за теплову енергію, збитків від інфляції та трьох процентів річних за цей період позивач в апеляційній скарзі не оспорює.

Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення заборгованості за період з 01 грудня 2018р. по 01 травня 2020р. суд не врахував, що відповідачка сплатила цю заборгованість протягом травня-серпня 2021р., тобто після пред`явлення позову.

Таким чином, питання про понесені позивачем судові витрати (1891,80 грн. + 210,20 грн. за подачу даного позову та видачу судового наказу, який було скасовано ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 01.04.2020р. по справі №489/514/20) залишилось невирішеним.

З огляду на вищенаведені мотиви рішення суду в цій частині в силу п.4 ч.1 ст.376 ЦПК підлягає зміні.

Понесені позивачем судові витрати підлягають частковому задоволенню за принципом пропорційності обґрунтованості позовних вимог (ст.141 ЦПК).

Так, позов пред`явлено на 18761,94 грн., а обґрунтованими визнано на 9577,42 грн., що складає 51,05%, а тому відшкодуванню підлягають 1073,07 грн.

Судовий збір сплачений позивачем при подачі апеляційної скарги відшкодуванню не підлягає, оскільки за оскарження рішення суду в частині судових витрат судовий збір не справляється.

При перевірці вимог про стягнення заборгованості, яка утворилась за період з 01 лютого 2014р. по 01 квітня 2015р. було з`ясовано, що з такими ж вимогами позивач звертався до попереднього власника квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3

09 лютого 2016р. заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Миколаївська ТЕЦ» 4309,70 грн. борг за спожиту теплову енергію за період з 01 лютого 2014р. по 01 квітня 2015р., 527,78 грн. втрат від інфляції 55,30 грн. трьох процентів річних.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 жовтня 2020р. вказане заочне рішення цього ж суду від 09 лютого 2016р. скасовано.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2020р. по справі №489/7455/15-ц у задоволенні позову ПАТ «Миколаївська ТЕЦ» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості відмовлено.

Подаючи у квітні 2021р. заяву про збільшення позовних вимог, а саме за період з 01 лютого 2014р. по 01 квітня 2015р., ПАТ «Миколаївська ТЕЦ» посилалось на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2020р. по справі №489/7455/15-ц під час розгляду якої не було відомо про нового власника квартири.

В той же час, відповідачкою була надана заява ПАТ «Миколаївська ТЕЦ» від 26 квітня 2016р. про видачу судового наказу, а також інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформована за заявою позивача 06 квітня 2016р., з яких слідує, що про обізнаність останнього щонайменше з цього часу про дійсного власника квартири АДРЕСА_1 .

Врахувавши, що на вимоги про стягнення щомісячних платежів за спожиту теплову енергію поширюється загальна позовна давність у три роки (ст.257), про порушення свого права позивач дізнався у квітні 2016р. (ст.261 ЦК), а позов пред`явив у квітні 2021р., тобто після спливу в квітні 2019р. позовної давності про застосування наслідків спливу якої відповідачкою подано заяву та відсутності поважних причин пропущення позовної давності, суд дійшов до вірного висновку про наявність підстав, передбачених ч.4 ст.267 ЦК для відмови в задоволенні цих вимог.

З таким висновком слід погодитись, тому що наявність не скасованого судового рішення про стягнення заборгованості з неналежного боржника з огляду на положення ст.186 ЦПК не було процесуальною перешкодою для пред`явлення позову починаючи з часу отримання позивачем інформації про належного власника квартири.

Отже, рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2020р. по справі №489/7455/15-ц саме по собі не є поважною причиною пропущення позовної давності,так як не виключало необхідності вчинення процесуальних дій, спрямованих на пред`явлення позову до належного боржника. До того ж, виходячи зі змісту апеляційної скарги, позивач вважає, що строк на звернення з вимогою про захист цивільного права не сплинув на підставі положень ст.264 ЦК і повинен обліковуватись з грудня 2020р.

Такі доводи позивача є помилковими, оскільки, як зазначалось вище, про належного власника квартири позивачу було відомо в квітні 2016р., а за змістом ст.264 ЦК пред`явлення позову до неналежного відповідача і наявності у зв`язку з цим нескасованого судового рішення не перериває перебігу позовної давності.

Що ж стосується постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021р. по справі №904/3405/19, яка за обставинами суттєво відрізняється з даною справою, то касаційний суд виходив з того, що переривання перебігу позовної давності у зв`язку зі зверненням позивача до суду з позовом, який у подальшому був залишений без розгляду не відбувається (п.97,106).

Разом з тим, касаційним судом в цій постанові (п.118) наголошено, що в разі спливу позовної давності позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності, але саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин.

Також можна погодитись з висновком суду в частині відхилення вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, так як вони нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. У зв`язку з чим, зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою. Саме така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у п.43 постанови від 07 квітня 2020р. у справі №910/4590/19, у п.64 постанови від 22 вересня 2020р. у справі №918/631/19.

Враховуючи те, що у вказаних постановах Великої Палати Верховного Суду вимоги про сплату інфляційних та річних процентів кваліфіковано саме як додаткові, то у такому разі слід погодитись і з підставою відмови судом першої інстанції у їх задоволені.

При вирішенні даного спору, певною мірою, слід також враховувати правову позицію, висловлену Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019р. у справі №757/44680/15-ц відповідно до якої положення ст.625 ЦК застосовується до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому порядку.

Керуючись ст.ст.367,374-376,382 ЦПК, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Миколаївська теплоелектроцентраль» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від від 24 вересня 2021р. в частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Приватного акціонерного товариства «Миколаївська теплоелектроцентраль» 1073,07 грн. судових витрат.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів лише у випадках, передбачених ст.389 ЦПК.

Повний текст постанови виготовлено 22 грудня 2021р.

Головуючий: Судді: