Номер справи 220/2013/20
Номер провадження № 2/220/96/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2021 року Великоновосілківський районний суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Якішиної О.М.

за участю секретаря Чернякової В.С.

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в смт. Велика Новосілка Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

11.12.2020 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми позики в розмірі 106805,53 грн., посилаючись на наступне.

21.07.2017 року ОСОБА_2 позичив у неї грошові кошти в сумі 94500,00 грн., за умови повернення грошей до 21.07.2020 р., про що власноручно написав розписку про отримання грошей в борг, проте до теперішнього часу відповідач гроші не повернув. На її прохання про добровільне погашення боргу відповідач не реагує, що змушує її звернутись до суду. Просить стягнути з відповідача суму заборгованості в розмірі 94500,00 грн., інфляційні втрати в сумі 3800,53 грн. та три відсотки річних в розмірі 8505,00 грн., а всього 106805,53 грн. Крвм того, просить відшкодувати понесені нею витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме витрати по оплаті судового збору в розмірі 1068,06 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 3000,00 грн.

Ухвалою суду від 12.01.2021 р. провадження у справі відкрито, справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Позивач в судове засідання не з`явилась, будучи належним чином оповіщеною про день та час розгляду справи. В своїй заяві просить про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримує.

Відповідач в судове засідання також не з`явився, будучи оповіщеним про день та час розгляду справи у передбаченому законом порядку. Подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги визнав частково та пояснив, що не заперечує проти стягнення з нього суми за договором позики у розмірі 94500,00 грн. Проте позовні вимоги в частині стягнення з нього 3% річних в розмірі 8505,00 грн. та індексу інфляції в розмірі 3800,53 грн. не визнає та просить відмовити в зазначеній частині позовних вимог, оскільки зазначені суми розраховані з 21.07.2017 р., а суму боргу він повинен був повернути 21.07.2020 р., тобто фактично прострочення так само як індекс інфляції та 3% річних необхідно розраховувати з моменту прострочення.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За змістом частин 1, 2 ст. 207 та частини 2 ст. 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дата її отримання.

Згідно з неодноразово висловленими правовими позиціями Верховного Суду України за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, необхідно виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Особливо треба звернути увагу на те, що частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

У постанові від 08.07.2019 у справі № 524/4946/16-ц Верховний Суд також зауважив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Судом встановлено, що 21.07.2017 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 94500,00 грн. з зобов`язанням повернути їх до 21.07.2020 року, про що відповідач написав розписку (а.с. 10).

Отже, факт передачі грошей позивачем та отримання їх відповідачем підтверджується відповідною розпискою та визнається самим відповідачем.

Судом також встановлено та визнано відповідачем, що останній до теперішнього часу грошові кошти, отримані ним за договором позики від 21.07.2017 р., не повернув.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання його умов сторонами.

Згідно зі ст. 1046 та ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що відповідач повинен сплатити позивачу всю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми.

Разом з тим, суд вважає необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам ст. 625 ЦК України, розрахунок суми заборгованості з врахуванням встановленого індексу інфляції, зазначений у висновку про вартість права вимоги в сумі 98300,53 грн., та розрахунок трьох відсотків річних за період з серпня 2017 р., оскільки ст. 625 ЦК України визначена відповідальність боржника саме за прострочення грошового зобов`язання, а не за весь період користування грошовими коштами.

Оскільки відповідач взяв на себе зобов`язання повернути грошові кошти у строк до 21.07.2020 року, періодом прострочення зобов`язання є період з 22.07.2020 р. Оскільки з розрахунку позивача вбачається, що втрати від інфляції позивачем розраховано заявлено до стягнення станом на 01.12.2020 року, суд, виходить саме з цього періоду та розраховує розмір інфляційного збільшення та 3% річних за період з 22.07.2020 року по 01.12.2020 рік (132 дня).

Так, розрахунок інфляційного збільшення здійснюється за формулою: ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 ), де ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, ...... ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення.

Коефіцієнт інфляції за період прострочення складає IIc (99,80 : 100) x (100,50 : 100) x (101,00 : 100) x (101,30 : 100) = 1.02618916. Інфляційне збільшення складає 94 500,00 x 1.02618916 - 94 500,00 = 2 474,88 грн.

3% річних за період прострочення складає 1017,00 грн. (94500 / 366 х 132 х 3%).

Враховуючи викладене, суд частково задовольняє позовні вимоги та стягує з відповідача на користь позивача суму боргу за договором позики в сумі 94500,00 грн., інфляційне збільшення за період з 22.07.2020 р. по 01.12.2020 р. в сумі 2474,88 грн., а також три проценти річних від простроченої суми в розмірі 1017,00 грн., а всього 97991,88 грн., відмовляючи в задоволенні іншої частини позовних вимог в зв`язку з їх безпідставністю.

Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на правову допомогу та судового збору за позовними вимогами про стягнення боргу за договором позики, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі часткового задоволення позову, покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судом встановлено, що позивач при зверненні до суду оплатила судовий збір в розмірі 1068,06 грн., що підтверджується відповідною квитанцією.

Тому, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України суд також стягує з відповідача на користь позивача понесені останньою витрати на оплату судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 979,95 грн.

Згідно ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як вбачається з наданої до суду довідки-розрахунку по витратам на професійну правничу допомогу від 12.10.2020 року, ОСОБА_1 були понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн., з яких 1 година витрачена на бесіду 500,00 грн., 1 година витрачена на збір доказів та їх вивчення 500,00 грн., 3 години витрачено на складання позовної заяви з розрахуванням індексу інфляції та 3% річних 2000,00 грн. (а.с. 15).

За таких обставин, у зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним витрати пов`язані з правничою допомогою пропорційно до розміру задоволених вимог в сумі 2752,50 грн.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 137, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 21.07.2017 року в сумі 94500,00 грн., три відсотки річних в сумі 1017,00 грн. та інфляційні витрати в сумі 2474,88 грн., а всього 97991 (дев`яносто сім тисяч дев`ятсот дев`яносто одну) грн. 88 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені нею витрати по оплату судового збору в розмірі 979,95 грн. та витрати на професійну правову допомогу в розмірі 2752,50 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний тест рішення складено 24.02.2021 р.

Суддя О.М. Якішина

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2