Провадження №2/760/1439/21
Справа №760/6185/19-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2021 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря - Шпори М.М.

представника позивача- ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання таким, що втратив право користуватися жилим приміщенням, суд

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом і просить визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням суду від 26 квітня 2019 року позов було задоволено.

Ухвалою суду від 17 вересня 2020 року заочне рішення скасовано, справу призначено до судового розгляду.

При зверненні до суду позивач посилався на те, що 29 липня 1963 року ОСОБА_5 на сім`ю з 4-х осіб був виданий ордер № 97650 на право зайняття житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , площею 30,2 кв. м., яке складається з 2-х кімнат.

ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 зняті з реєстрації за зазначеною адресою у зв`язку зі смертю.

На даний час у квартирі, окрім нього та відповідача, зареєстрований ОСОБА_9 .

Відповідач в зазначеній квартирі фактично не проживає більше року, участі в утриманні житла та оплаті житлово-комунальних послуг не бере, його особистих речей за вказаною адресою немає.

Виходячи з цього, просить задовольнити позов.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала.

Посилається на те, що спірна квартира була надана матері відповідача - ОСОБА_10 на сім`ю із п`яти осіб - мати, батько ОСОБА_11 та їх діти ОСОБА_12 , ОСОБА_13 (покійний брат) та він.

Згідно Розпорядження голови Жовтневої районної ради народних депутатів від 25 листопада 1994 року №333 наймачем квартири до теперішнього часу є покійна сестра відповідача - ОСОБА_14 , мати позивача.

У квартирі залишилася проживати її сім`я, а саме син та чоловік.

Він тимчасово мешкав у іншому місці,так як у нього існувала домовленість із наймачем житла, його сестрою, про те, що він надає грошові кошти за комунальні послуги та квартирну плату, що і робилося щороку, а його реєстрація у даному житлі залишається.

Це було викликано тим, що квартира складається з двох суміжних кімнат, в квартирі проживала сестра з чоловіком та дорослим сином, а сестра хворіла.

На початку 2020 року відповідач декілька разів телефонував сестрі, але відповіді не було.

В подальшому він навідався до квартири та побачив, що вхідні двері до квартири повністю змінені і його ключі до дверного замка не підходять.

Чоловік сестри повідомив йому, що сестра померла ще 15 січня 2019 року.

Він поцікавився можливістю приватизації житла, на що йому повідомили, що всі питання по квартирі вже вирішені і він знятий з реєстрації згідно судового рішення.

Зазначає, що його сестра ОСОБА_14 , як наймач житла, визнавала за ним право користування житлом до дня своєї смерті.

Вважає, що позивач спеціально не повідомив про смерть сестри, щоб він не з`являвся по місцю своєї реєстрації .

Виходячи з цього, просить відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши представників сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Згідно зі ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 відповідно до ордера №97650 від 29 липня 1963 року була надана матері відповідача ОСОБА_10 на сім`ю з 4-х осіб.

Згідно з витягом з Реєстру територіальної громади міста Києва в спірній квартирі зареєстровані сторони в справі та ОСОБА_14 - мати позивача та сестра відповідача.

З довідки, виданої 13 лютого 2019 року ЖЕД № 904 КП «Комунального підприємства керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Соломянського району м. Києва», а також Акту про непроживання особи від 13 лютого 2019 року, відповідач протягом тривалого часу / більше чотирьох років / не проживає в спірній квартирі.

/ а.с. 4 - 7; 13 - 14; 20 /

Судом встановлено та підтверджено представником відповідача, останній не проживає в спірній квартирі з 2004 року.

Представник відповідача зазначила, що не проживання відповідача в квартирі було результатом домовленості між ним та його сестрою, матір`ю позивача, а також неможливістю проживання в квартирі двом сім`ям з дітьми.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні пояснила, що вона проживає в будинку АДРЕСА_3 тривалий час.

Відповідача останній раз бачила зовсім малим, приблизно у віці 6-7 років, і причин його непроживання в квартирі не знає. В той же час зазначила, що зі слів його померлої сестри відповідач коштів на утримання квартири не надавав, а вона в силу стану здоров`я не мала можливості звернутися до суду та зняти його з реєстрації в квартирі.

Свідок ОСОБА_16 - дружина відповідача, зазначила, що його померла сестра після одруження проживала в квартирі свого чоловіка.

В подальшому з причин, яких вона не пам`ятає, але начебто в зв`язку з продажем квартири, вона з чоловіком та сином повернулася в спірну квартиру.

Оскільки квартира складається з двох суміжних кімнат, а сім`я сестри складалася з трьох осіб, вони не могли проживати всі разом у квартирі, а тому переселилися до її матері.

Чоловік з сестрою домовилися, що вони будуть проживати в квартирі її матері, а сестра не буде знімати його з реєстрації в квартирі. Цих домовленостей вони дотримувалися до її смерті, чоловік передавав сестрі кошти на оплату комунальних послуг, а вона до своєї смерті визнавала за ним право на проживання у квартирі та не ініціювала питання про зняття його з реєстрації в ній.

Це питання підняв після її смерті син, племінник чоловіка, який сам у квартирі не проживає, оскільки має сім`ю в м. Санкт-Петербург і проживає там.

Зазначила також, що відповідач не проживає в спірній квартирі з 2004 року, а до цього жив з братом, оскільки мати померла в 2000 році.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло.

Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 71 ЖК України врегульовано питання збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Пункт 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» передбачає необхідність точного додержання норм Житлового кодексу України, маючи на увазі, що правильний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права громадян на житло, захисту прав і охоронюваних законом їх інтересів.

В пунктах 10, 11 постанови роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв`язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім`ї наймача права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 13 січня 2021 року в справі № 462/6206/17 / провадження №61-8308св20 / та від 24 жовтня 2018 року в справі №490/12384/16 (провадження № 61-37646св18), саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення.

Відповідно до ч.ч.1,4 ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи держаної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Верховний Суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини про те, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Відповідно до рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

ЄСПЛ у своїй діяльності керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, провадження № 14-298цс19.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог.

Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача.

Відповідно ст. ст. 76, 80, 229 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обгрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Це положення є одним із основних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності.

Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні принципу змагальності, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

Судом встановлено та цього не спростовують сторони, відповідач не проживає в спірній квартирі з 2004 року.

Представник позивача в судовому засіданні не спростовувала непроживання сім`ї сестри відповідача - матері позивача в спірній квартирі та обставин їх повернення до квартири, коли в ній залишився проживати один відповідач.

Представник позивача в судовому засіданні взагалі не володіла будь-якою інформацією щодо сім`ї та їх умов проживання, окрім викладеного в самому позові.

В свою чергу, представник позивача не заперечувала, що сестра відповідача, протягом усього часу непроживання його в квартирі, не ініціювала питання про позбавлення його права на проживання в ній та зняття з реєстраційного обліку.

Дане питання було піднято лише позивачем після її смерті.

Представник позивача також не заперечувала, що вхідні двері в квартирі були змінені і нові ключі відповідачу передані не були.

Суд вважає, що поведінка померлої сестри відповідача протягом тривалого часу підтверджує пояснення відповідача про існування домовленості між ними про його непроживання в квартирі за умови збереження за ним права на проживання в ній.

Це підтверджується і тим, що чоловік сестри був зареєстрований у квартирі в листопаді 2004 року, тобто за обов`язкової згоди відповідача.

/ а.с. 11 /

Будь-яких доказів, які б спростовували ці твердження, ні позивач, ні його представник суду не надали.

Щодо акту про непроживання відповідача в спірній квартирі, він був складений 13 лютого 2019 року, тобто за два тижні до звернення позивача до суду.

Даний акт підтверджує лише сам факт непроживання відповідача в спірній квартирі понад встановлений законом строк, чого останній не заперечує, однак не містить будь-якої інформації про причини відсутності відповідача в квартирі.

Свідок ОСОБА_15 , яка підписала акт, в судовому засіданні не зуміла пояснити причину його складання і з чиїх слів у його зміст була внесена інформація про строки непроживання відповідача в квартирі.

Що стосується наданих квитанцій на сплату житлово-комунальних послуг суд виходить з того, що позивачем не надано будь-яких доказів звернення до відповідача з вимогою про його участь у погашенні заборгованості за надані послуги.

Крім того, несплата таких послуг та заборгованість в зв`язку з їх несплатою, з точки зору ст.71 ЖК України, не є підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки такою підставою є саме непроживання понад шість місяців в житловому приміщенні без поважних причин.

Будь-яких інших доказів на підтвердження непроживання відповідача у спірній квартирі без поважних причин, в тому числі у зв`язку із втратою інтересу до житла, позивачем не надано.

Відповідно до ст.ст.12,13 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Виходячи з цього, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача.

Керуючись ст. 47 Конституції України, ст.ст.9, 71, 72 ЖК України, ст. ст.15, 16 ЦК України, ст. ст.2,4,5, 12,13, 76-81, 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання таким, що втратив право користуватися жилим приміщенням відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 25 лютого 2021 року.

Суддя ЛА.Шереметьєва