Суддя першої інстанції Коваленко І.В.
Провадження № 22-ц/812/2172/21 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 грудня 2021 року м. Миколаїв Справа № 489/3898/21

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання - Біляєвій В.М.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05 жовтня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Коваленка І.В., в залі судового засідання в м. Миколаїв, повний текст якого складено 05 жовтня 2021 року, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дитину,

В С Т А Н О В И В:

17 червня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи з 21 квітня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття.

Доводи позовної заяви мотивовано тим, що сторони не перебували у зареєстрованому шлюбі, але проживали однією сім`єю з 2005 по 2019 рік; мають спільну доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На день звернення до суду з позовом донька знаходиться на її повному утриманні. Відповідач надавав допомогу на утримання доньки нерегулярно та в недостатньому розмірі. Відповідач є працездатною особою та не має на утриманні інших дітей.

21 квітня 2021 року вона зверталась до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідача аліментів, проте ухвалою суду від 19 травня 2021 року їй було відмовлено у його видачі.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05 жовтня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення аліментів на дитину задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частки з усіх видів доходу (заробітку) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17 червня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмолено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 908,00 грн. Допущено негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Частково задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив із того, що відповідач є батьком малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язаний утримувати її до повноліття, інших аліментних зобов`язань не має, є здоровим та працездатним, тобто в змозі сплачувати аліменти на утримання доньки. Доказів протилежного відповідачем суду не надано.

Судом не було прийнято до уваги посилання відповідача, як на підставу для відмови у задоволенні позову те, що він в добровільному порядку надає матеріальну допомогу на утримання дитини, оскільки з цих підстав, суд не вправі відмовити в задоволенні позову про стягнення аліментів.

Не погодившись з судовим рішенням, ОСОБА_2 , оскаржив його в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги, де посилаючись на не прийняті судом до уваги обставини щодо сплати ним аліментів в добровільному порядку, оскільки ці обставини мають суттєве значення для вирішення справи, просив змінити рішення, а саме відрахувати із суми стягнутих аліментів по 4 000,00 грн щомісячно сплачених грошових коштів за період травень-жовтень 2021 року.

Доводи апеляційної скарги мотивовано тим, що заперечуючи проти задоволення позову, він надав до залучення до матеріалів справи копії платіжних квитанцій, якими спростовуються твердження позивача про те, що з квітня 2021 року ним не надавалися кошти на утримання дитини.

Зокрема, це банківська квитанція від 07 травня 2021 року про сплату аліментів у сумі 4000,00 грн та квитанція від 07 липня 2021 року про сплату 4 000 грн.

Але судом першої інстанції ці суми в судовому рішенні не враховані, мотиви, з яких суд виходив, коли не прийняв до уваги докази сплати аліментів, в рішенні не зазначені.

Позивачем також не надано заперечень щодо отримання вказаних коштів в якості аліментів.

За таких обставин, оскільки за рішенням суду стягнуті аліменти, починаючи з 17 червня 2021 року, то вирахуванню із суми присуджених аліментів підлягають:

- 4000 грн, які сплачені 07 травня 2021 року (копія квитанції наявна в матеріалах справи);

- 4000 грн, які сплачені 07 липня 2021 року (копія квитанції наявна в матеріалах справи);

- 4000 грн, які сплачені 07 серпня 2021 року;

- 4000 грн, які сплачені 08 вересня 2021 року;

- 4000 грн, які сплачені 07 жовтня 2021 року.

Квитанції за серпень-жовтень 2021 року він не мав можливості надати під час розгляду справи в суді першої інстанції, оскільки розгляд справи проводився в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи в порядку письмового провадження, а тому ці докази подані ним разом з апеляційною скаргою.

Відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 на час розгляду справи в апеляційному суді не надходив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосується фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина 2 статті 367 ЦПК України).

Судом встановлено, що сторони є батьками малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис № 3049.

Згідно довідки Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «6 Слобідська 48а» № 258 від 17 червня 2021 року дитина ОСОБА_3 разом з матір`ю проживають за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 травня 2021 року відмовлено у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на утримання малолітньої дитини з тих підстав, що відповідно до отриманих місцевим судом даних про зареєстроване місце проживання боржника ОСОБА_2 , вбачається, що він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , а не за адресою, вказаній у заяві, а тому суд, будучи позбавленим можливості встановити безспірність заявлених вимог, відмовив у видачі судового наказу.

Отже, між сторонами виникли правовідносини з утримання малолітньої дитини, стягнення аліментів на дитину за рішенням суду.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 pоку № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 pоку, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі (частина 2 статті 181 СК України).

Згідно з частиною 2 статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За умовами частин 1 та 2 статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно зі статтями 180,191 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частиною 2 статті 182 СК України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Положення статті 182 СК України зобов`язує суд при визначені розміру аліментів враховувати:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їхній розмір. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

Відповідач не оскаржує рішення суду щодо стягнення з нього аліментів на дитину у визначеному судом розмірі.

Водночас відповідач в апеляційній скарзі зазначив, що не згоден з тим, що суд першої інстанції не врахував надані ним письмові докази, а саме копії квитанцій про добровільну сплату ним грошових сум, як сплату аліментів на утримання дитини.

Між тим ні Сімейним Кодексом України, ні Цивільним процесуальним Кодексом України не передбачено обов`язку суду при визначенні розміру аліментів у частці від доходу її матері, батька зараховувати суми добровільно виплачених грошових коштів одним із батьків на користь іншого як аліментів на дитину. Добровільна допомога одного з батьків (у нашій справі батька) щодо утримання дитини, яка разом з ним не проживає, не звільняє від обов`язку щодо сплати аліментів на користь того з батьків з ким проживає та у кого на утриманні знаходиться дитина.

У разі, коли ухвалено судове рішення про стягнення аліментів з одного з батьків на користь іншого, що має місце у цій справі, то грошові кошти на утримання дитини, сплачені боржником в добровільному порядку, підлягають зарахуванню до розміру аліментів, визначених органами або особою, які здійснюють примусове виконанні рішення суду про стягнення аліментів.

Отже, питання зарахування сплачених аліментів у добровільному порядку повинні розглядатися органами або особами, які здійснюють примусове виконання судового рішення про стягнення аліментів, а квитанції по сплаті аліментів відповідачем протягом травня жовтня 2021 року, необхідно буде надати виконавцю при зверненні судового рішення до виконання та обрахуванні виконавцем розміру аліментів, що підлягають сплаті.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції з огляду на наведенні вище положення СК України, при визначенні розміру аліментів правильно не прийняв до уваги посилання відповідача, на те, що останній в добровільному порядку надає матеріальну допомогу на утримання дитини.

За такого доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення позовних вимог та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що оскаржене рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 375 ЦПК України скасуванню не підлягає.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 22 грудня 2021 року.