ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/95/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Корніюк А.П. (суддя доповідач), Талалай О.І., Янчук Т.О.

секретар судового засідання Гриньова А.М.

за участю представника відповідачки ОСОБА_1 ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №686/24549/15 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 лютого 2018 року (повне судове рішення складено 12 лютого 2018 року, суддя Мороз В.О.) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про встановлення порядку користування житловим приміщенням і поділ спільного майна подружжя.

Заслухавши доповідача, пояснення представника учасника справи, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_3 вказував, що з 04 жовтня 1987 року він перебував із ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 серпня 2014 року. Позивач зазначив, що за час шлюбу сторони в порядку приватизації державного житлового фонду набули право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 та під час шлюбу із ОСОБА_1 було придбано приміщення магазину, що по АДРЕСА_2 і автомобіль Mercedes Benz 612 Vario реєстраційний номер НОМЕР_1 . Позивач посилається на те, що оскільки між сторонами не досягнуто згоди щодо поділу майна та порядку користування житлом, а ОСОБА_1 було здійснено відчуження автомобіля без згоди позивача, тому ОСОБА_3 , уточнивши неодноразово позовні вимоги, просив: встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділивши у його користування житлову кімнату 1-2, площею 11,8 кв.м., ОСОБА_1 і ОСОБА_4 - житлову кімнату 1-1, площею 16,4 кв.м., а решту площі залишити у спільному користуванні сторін за виключенням літнього приміщення лоджії площею 1,6 кв.м., що залишається у користуванні ОСОБА_3 ; стягнути з ОСОБА_1 вартість Ѕ частини автомобіля Mercedes Benz 612 Vario, державний номер НОМЕР_1 в сумі 330 726 грн 67 коп., що еквівалентно 12 455 доларам 81 центу США; визнати право спільної сумісної власності за ОСОБА_3 , та ОСОБА_1 на приміщення магазину, загальною площею 182,3 кв.м., розташованого по АДРЕСА_2 .

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 лютого 2018 року позов задоволено частково. Встановлено порядок користування житловою квартирою АДРЕСА_3 та виділено у користування ОСОБА_3 житлову кімнату 1-2, площею 11,8 кв.м., в користування ОСОБА_1 та ОСОБА_4 житлову кімнату №1-1 площею 16,4 кв.м. Решту площі залишено у спільному користуванні вищевказаних осіб за виключенням літнього приміщення лоджії 1,6 м.кв., що залишається у користуванні ОСОБА_3 . В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частку автобуса Daimler-Benz 612, 2000 року випуску, № двигуна НОМЕР_2 , № кузова НОМЕР_3 , д.н. НОМЕР_1 , що зареєстрований за ОСОБА_1 . Залишено у власності ОСОБА_1 іншу 1/2 частку автобуса Daimler-Benz 612, 2000 року випуску, № двигуна НОМЕР_2 , № кузова НОМЕР_3 , д.н. НОМЕР_1 , що зареєстрований за ОСОБА_1 . Визнано право спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на приміщення магазину в АДРЕСА_2 . В решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із цим рішенням суду, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апелянтка зазначає, що позивач не звертався до неї з приводу встановлення порядку користування квартирою та спору про такий порядок не було. А встановлений судом порядок користування квартирою порушує права апелянтки. Щодо іншого майна: приміщення магазину та автобусу, ОСОБА_1 вказує, що судом не було враховано факт придбання цього майна нею за особисті кошти для здійснення підприємницької діяльності, тому це майно не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, Разом з тим, апелянтка вважає, що позивач втратив право вимагати розподіл майна подружжя, оскільки пропустив строк позовної давності. А тому ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове про відмову у позові.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 погоджується із висновками суду першої інстанції та просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. Позивач вказує, що висновок суду про встановлення порядку користування квартирою відповідає вимогам закону та не спростований відповідачкою. Позивач зазначив, що ОСОБА_1 придбала приміщення магазину не як приватний підприємець, а як фізична особа, тому суд правомірно визнав це нерухоме майно об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. ОСОБА_3 вважає, що вимога про поділ майна заявлена позивачем до закінчення трирічного строку після розірвання шлюбу, внаслідок чого позовна давність не сплила.

Постановою Апеляційного суду Хмельницької області від 19 червня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 лютого 2018 року без змін.

Постановою Верховного Суду від 05 червня 2019 року скасовано постанову Апеляційного суду Хмельницької області від 19 червня 2018 року в частині поділу спільного майна подружжя (автомобіля), справу у цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 10 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 лютого 2018 року в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частку автобуса Daimler-Benz 612, реєстраційний номер НОМЕР_1 , скасовано. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1/2 частину вартості автобуса Daimler-Benz 612, 2000 року випуску, двигун № НОМЕР_2 , кузов № НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_1 у розмірі 62279,13 грн.

Постановою Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Хмельницького апеляційного суду від 10 жовтня 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З огляду на вищенаведене, підлягає до апеляційного перегляду рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 лютого 2018 року в частині поділу майна подружжя (автомобіля), а в решті зазначене рішення набрало законної сили 19 червня 2018 року.

Представник апелянта ОСОБА_1 ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу з підстав у ній наведених.

Позивач ОСОБА_3 , його представник ОСОБА_5 та відповідачка ОСОБА_4 , будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце слухання справи, у судове засідання не з`явилися, направивши до суду клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши представника учасника справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. (ч. 1 ст. 263 ЦПК України).

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували з 04 жовтня 1987 року у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 серпня 2014 року та цим рішенням встановлено факт припинення шлюбних відносин сторін з 14 січня 2012 року (т.1 а.с. 6, 10).

З матеріалів справи прослідковується, що 10 серпня 2007 року ОСОБА_1 була зареєстрована як фізична особа-підприємець, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань і Свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В02 №052917 (т.1 а.с. 111, 114).

13 листопада 2007 року між ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір з фізичною особою №014/1721/95/06625, згідно п. 1.1., п.2.1 якого кредитор, на положеннях та умовах цього договору, надав позичальнику кредит на поточні потреби в сумі 60000 доларів США зі строком користування кредитними коштами (кредитом) до 12 листопада 2014 року із сплатою 13,5 відсотків річних (т.1 а.с. 115-118).

14 листопада 2007 року між ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 з метою забезпечення виконання зобов`язань за вищезазначеним кредитним договором укладено договір іпотеки (з фізичною особою), згідно п. 1.2. якого в іпотеку передано двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 та належить іпотекодавцям в рівних частках кожному на підставі свідоцтва про право власності, видного відділом приватизації Хмельницького міськвиконкому 29.01.1998 згідно розпорядження №20924 від 29.01.1998 та зареєстрована Хмельницьким БТІ за номером 22688 (т.1 а.с. 17-21, 105-107).

Також судом першої інстанції вірно встановлено, що в період шлюбу сторін було придбано автобус та приміщення магазину по АДРЕСА_2 .

Так, 17 листопада 2007 року було придбано автобус Daimler-Benz 612, 2000 року випуску, кузов № НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , титульним власником якого зазначено ОСОБА_1 . І ця обставина підтверджується інформацією територіального сервісного центру №6841 Регіонального сервісного центру в Хмельницькій області МВС України за №31/22-1344 від 15.03.2016, копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 та копією реєстраційної картки Регіонального сервісного центру в Хмельницькій області МВС України (т.1 а.с. 30, 113, 188).

27 травня 2009 року між Летичівським районним споживчим товариством та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу частини приміщення магазину, згідно з яким остання прийняла у власність 48/100 частин приміщення магазину загальною площею 88,0 кв.м, що знаходиться по АДРЕСА_2 , вартістю 46750 грн та згідно заяви від 26.03.2009 цей договір укладений за згодою чоловіка покупця ОСОБА_3 (а.с. 83 - 184, 195).

І 14 грудня 2011 року між Летичівським районним споживчим товариством та ОСОБА_1 було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі - продажу частини приміщення магазину, згідно з яким ОСОБА_1 прийняла у власність інших 52/100 частин приміщення магазину, площею 94,3 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_2 , вартістю 57500 грн та згідно заяви від 07.12.2011 цей договір укладений за згодою чоловіка покупця ОСОБА_3 на укладення цього договору (а. с. 185, 186, 198).

Задовольняючи частково позов та визнаючи за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частку автобуса Daimler-Benz 612, 2000 року випуску, кузов № НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_1 і залишаючи у власності ОСОБА_1 іншу Ѕ частку цього автобуса, суд першої інстанції виходив із того, що це рухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та, враховуючи, що спірний транспортний засіб є неподільним, зареєстрований за ОСОБА_1 , доказів його відчуження на користь третіх осіб суду не надано, згоди щодо його поділу сторони не досягли, відсутня згода на компенсацію, а тому наявні підстави для визначення ідеальних часток подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишення цього майна у їх спільній частковій власності.

Проте, колегія суддів не погоджується із такими висновками, виходячи із наступного.

Так, відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною першою статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок відповідає правовій позиції, викладеній Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року по справі №372/504/17.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Одним з видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України).

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Так, згідно зі статтею 52 ЦК України ФОП відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

ФОП, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

Отже, майно ФОП, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Використання зазначеного майна одним з подружжя для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано під час обрання способу поділу цього майна.

Таким чином, системний аналіз статей 57, 60 та 61 СК України дозволяє дійти висновку про те, що майно ФОП може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя.

Майно ФОП, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки в разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України). При цьому відповідно до частини третьої статті 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13, від 11 березня 2015 року у справі № 6-21цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1109цс15, від 13 червня 2016 року у справі № 6-1752цс15.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 2107/3988/2012 (провадження № 61-6314св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 161/11764/15-ц (провадження № 61-24242св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 553/1271/18 (провадження № 61-15186св19), від 19 лютого 2020 року у справі № 279/6459/14-ц (провадження № 61-33697св18).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що спірний транспортний засіб придбаний під час шлюбу сторін і є спільним майном подружжя, перебуває у користуванні відповідачки ОСОБА_1 , яка передала його у тимчасове користування іншій особі, а також використовує його при здійсненні підприємницької діяльності.

Ці обставини підтверджуються рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 серпня 2014 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В02 №052917, кредитним договором з фізичною особою №014/1721/95/06625 від 13 листопада 2007 року, що укладений між ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_1 , копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , копією реєстраційної картки Регіонального сервісного центру в Хмельницькій області МВС України та інформацією територіального сервісного центру №6841 Регіонального сервісного центру в Хмельницькій області МВС України за №31/22-1344 від 15.03.2016.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України відповідачкою ОСОБА_1 не було спростовано презумпцію спільності майна подружжя, а тому доводи апеляційної скарги про незаконність судового рішення в частині поділу автобуса саме з підстав не врахування судом, що це майно є майном ОСОБА_1 , як фізичної особи підприємця і належить їй на праві особистої приватної власності є не доведеними.

Разом з тим, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Встановлено, що між сторонами не досягнуто згоди щодо вартості автобуса, який підлягає поділу.

Згідно з висновком № 129/20 судової автотоварознавчої експертизи від 03 лютого 2021 року середня ринкова вартість автобуса Daimler-Benz 612, 2000 року випуску, номер двигуна НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_1 на дату оцінки 03.02.2021 складає 231 490 грн (т.2 а.с. 196-203).

І цей висновок експертизи учасниками справи не спростовано.

А аргументи представника апелянтки ОСОБА_2 про те, що предметом позову і предметом експертного дослідження від 03.02.2021 є різні автомобілі спростовується висновком № 129/20 судової автотоварознавчої експертизи від 03 лютого 2021 року, відповідно до розділу «Ідентифікація колісного транспортного засобу» якого ідентифікаційному номеру НОМЕР_3 з урахуванням моделі двигуна, а також даних, що зазначені в копії облікової картки реєстрації автомобіля відповідає КТЗ Mercedes Benz 612 Vario 2.9 D (668) (т. 2 а.с. 197-200).

Тому, враховуючи неподільність спірного автобуса, використання його ОСОБА_1 для здійснення підприємницької діяльності, а також те, що позивач заявляв вимоги саме про стягнення грошової компенсації, колегія суддів приходить до висновку про можливість стягнення з відповідачки ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 компенсації 1/2 частини вартості автобуса Daimler-Benz 612, 2000 року випуску, двигун № НОМЕР_2 , кузов № НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_1 у розмірі 115 745 грн.

Також, не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку позовної давності для звернення до суду із цим позовом.

Так, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно статті 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини 3,4 статті 267 ЦК України).

Згідно статті 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Оскільки шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 серпня 2014 року, а позивач звернувся до суду із зазначеним позовом в грудні 2015 року, тому ним не пропущено строк позовної давності для звернення до суду із позовом про поділ майна подружжя.

З огляду на вищенаведене, оскаржуване рішення суду в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на Ѕ частку автобуса Daimler-Benz 612 та залишення у власності ОСОБА_1 іншої Ѕ частки цього автобуса підлягає до скасування з постановленням нового судового рішення в цій частині.

З врахуванням положень частини 6 статті 141 ЦПК України судові витрати компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 лютого 2018 року в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частку автобуса Daimler-Benz 612, 2000 року випуску, двигун № НОМЕР_2 , кузов № НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_1 та залишення у власності ОСОБА_1 іншої Ѕ частки автобуса Daimler-Benz 612, 2000 року випуску, двигун № НОМЕР_2 , кузов № НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований за ОСОБА_1 скасувати.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_5 , місце реєстрації АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_6 , місце реєстрації АДРЕСА_4 ) 1/2 частину вартості автобуса Daimler-Benz 612, 2000 року випуску, двигун № НОМЕР_2 , кузов № НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , у розмірі 115745 (сто п`ятнадцять тисяч сімсот сорок п`ять) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 лютого 2021 року.

Судді А.П. Корніюк

О.І. Талалай

Т.О. Янчук