Справа № 130/2067/19
Провадження № 22-ц/801/254/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Порощук П. П.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2021 рокуСправа № 130/2067/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 05 листопада 2020 року, ухвалене суддею Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області Порощуком П.П.,

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби, начальника СВ Жмеринського ВП ГУНП Олексюка Володимира Володимировича, слідчого СВ Жмеринського ВП ГУНП Майченка Анатолія Миколайовича, прокурора Жмеринської прокуратури Остапенко Мар`яни Василівни, Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області, ГУ НП у Вінницькій області, Жмеринської прокуратури, прокуратури Вінницької області про відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що на протязі одного року слідчий не приймає процесуального рішення по кримінальному провадженню № 0000060 та сприяли в тому начальник СВ ОСОБА_2 та прокурор ОСОБА_3 , внаслідок чого порушується його право на швидке, неупереджене та повне досудове слідство.

Обґрунтовуючи заподіяння моральної шкоди, визначаючи її розмір у 10 000,00 гривень, ОСОБА_1 виходив із свого похилого віку, тривалого невиконання професійних обов`язків відповідачами та їх бездіяльності, яка спричиняє йому страждання, принижує його, оскільки він постійно хвилюється, що не дочекається будь-якого рішення.

Пославшись на викладене ОСОБА_1 просить стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби на свою користь 10 000 грн. моральної шкоди.

Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з даними позовом.

В свою чергу відповідачі прокурор Жмеринської прокуратури Остапенко М.В., прокуратура Вінницької області та ГУ НП у Вінницькій області подали відзиви на позовну заяву, в яких просили відмовити в задоволенні позову за безпідставністю та необґрунтованістю позовних вимог.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 05 листопада 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В якості доводів послався на те, що суд застосував норми матеріального права, які не підлягають застосуванню та не застосував норми, які підлягають застосуванню. Висновок суду про відсутність рішення про визнання бездіяльності відповідачів, як підстава відмови в позові, є не правильним.

Відповідачі правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Вінницького апеляційного суду від 20.09.2019, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 25.06.2019 по справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, начальника слідчого відділу Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області Олексюка В.В. та старшого слідчого Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області Полонської О.Г. про відшкодування моральної шкоди, задоволено частково. Стягнуто з держави України в особі Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5 тис. грн (а.с.2-5).

Листом заступника керівника Жмеринської місцевої прокуратури Кириченка А.В. від 08.04.2019 №74-72-16 ОСОБА_1 повідомлено, що Жмеринською місцевої прокуратурою розглянуто його скаргу на недотримання розумних строків під час досудового розслідування ряду кримінальних проваджень. Вивченням стану досудового розслідування зазначених кримінальних проваджень установлено, що слідчими слідчого відділення Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області та Барського ВП Жмеринського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області допущено в останніх тяганину (а.с.6).

З витягу Єдиного реєстру досудових розслідувань слідує, що 19.11.2018 за зверненням ОСОБА_1 щодо вчинення ОСОБА_4 відносно нього самоуправства, 20.11.2018 зареєстровано кримінальне провадження № 0000060, визначено слідчим Майченко А.М., Захарчука С.Р., прокурора Остапенка М.В. (а.с. 7).

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, свій висновок мотивував тим, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували заподіяння йому моральної шкоди, а також наявність незаконних рішень, дії чи бездіяльності, процесуальних дій, що обмежують чи порушують його права та свободи з боку відповідачів, не доведено належними і допустимими доказами самого факту заподіяння йому моральної шкоди заявленими діями відповідача.

З таким висновком погоджується апеляційна інстанція, оскільки він ґрунтується на Законі, відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить наявним доказам та матеріалам справи та зроблений у відповідності до норм процесуального та матеріального права.

Предметом спору у цій справі є вимога позивача про стягнення з держави моральної шкоди, заподіяної бездіяльністю органів досудового розслідування, які протягом тривалого часу не завершили розслідування по кримінальному провадженню № 0000060.

Завдання моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно зі ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Положеннями статті 56 Конституції України закріплено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану а моральну шкоду передбачені нормами статей 23, 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті тобто така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Такого висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 22 червня 2017 року у справі № 6-501цс17.

Як роз`яснено у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про від-шкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, у чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Тобто позивач повинен надати докази як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності службової особи органу державної влади, так і докази заподіяння йому моральної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою. Крім цього позивач повинен мотивувати розмір морального відшкодування, заявлений ним до стягнення.

Так, як вбачається із матеріалів кримінального провадження № 0000060 з 20.11.2018 по 14.01.2020 проведено ряд слідчих дій, проведено допити свідків, заявника, надані вказівки прокурором та відповіді про їх виконання, здійснені запити, отримані відповіді на них.

Відповідно до ч.1ст. 81 ЦПК України та ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ст.44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

Однак ОСОБА_1 , в супереч ч.1 ст.81 ЦПК України не надано належних доказів в розумінні ст.76-80 ЦПК України на підтвердження заявлених позовних вимог, що є підставою для відмови у задоволенні його позову.

Ні позовна заява, ні наявні матеріали справи та кримінального провадження № 0000060, не містять обставин та доказів, які б вказували та підтверджували порушення відповідачами вимог Закону, зокрема приписів КПК України, на чому наполягає позивач.

Суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що рішення Вінницького апеляційного суду від 20.09.2019, на яке посилається позивач у позові, не має преюдиціального значення, що в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України не може бути прийнято до уваги.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильного виходив з того, що позивачем не доведено належними, достатніми та допустимими доказами заподіяння йому відповідачами моральної шкоди, а тому за умов відсутності усіх складових: наявність шкоди, протиправність діяння чи бездіяльність та причинний зв`язок між бездіяльністю та шкодою, для виникнення зобов`язання відшкодування шкоди відсутні.

До апеляційної скарги ОСОБА_5 подав копію Вінницького апеляційного суду від 29.10.2020 в справі № 130/2635/19, яким його позов було задоволено частково. І просить, щоб суд апеляційної інстанції прийняв до уваги дане рішення, адже воно ухвалено за аналогічним позовом.

Суд апеляційної інстанції не приймає вказане рішення, оскільки воно не було подано до суду першої інстанції, а позивач не надав доказів неможливості його подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, не впливають на суть ухваленого рішення та не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції до уваги.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам Закону.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що дана цивільна справа згідно п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, оскільки ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на момент подачі позову до суду. Критерій віднесення справи до малозначної (п.2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України) є автоматичною підставою віднесення справи до такої категорії.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків встановлених цією ж нормою.

На підставі викладеного, керуючись ст.367, ч.1 ст. 369, 374, 375, 381-384, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 05 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 25 лютого 2021 року.

Головуючий М.М. Якименко

Судді: О.В. Ковальчук

Т.Б. Сало