Справа № 183/6191/20
№ 2/183/1469/21
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 лютого 2021 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючої судді Сороки О.В.,
секретаря судового засідання Устименко М.О.,
розглянувши, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Новомосковський районний відділ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації, -
09 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації, в обґрунтування якого посилається на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1 . Даний факт підтверджується технічним паспортом, а також Договором купівлі-продажу квартири. Разом з ним в квартирі зареєстровані дружина та діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
У 2009 році ОСОБА_2 виїхав за контрактом працювати в Канаду, де отримав спочатку вид на проживання, а згодом громадянство Канади. Однак, відповідно до довідок про склад сім`ї за 2009-2020 роки він зазначений, як особа зареєстрована в квартирі позивача. Хоч відповідач, на даний час, зареєстрований за вищевказаною адресою, фактично, з 2009 року, та по даний час в зазначеній квартирі не проживає та не з`являється, що підтверджується актами не проживання за період 2009-2020 років та копією паспорта громадянина Канади.
Оскільки, за вищевказаною адресою відповідач не проживає, у позивача виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються за нього.
Тобто, на теперішній час, відповідач добровільно, без поважних причин, не користується житловим приміщенням понад один рік, а наявність реєстрації відповідача у належній позивачу, на праві власності, квартирі, заважає йому вільно розпоряджатися своєю власністю, а тому посилаючись на вимоги ст. 405 ЦК України, позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 та примусово зняти його з реєстраційного обліку в даній квартирі.
Ухвалою суду від 30 листопада 2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі.
Позивач в судове засідання не з`явився, надавши суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав та не заперечував проти заочного розгляду справи.
Відповідач відзив на позов не подав, в судове засідання не з`явився, вважається таким, що повідомлений належним чином, шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання, причина неявки суду не відома, а тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи, за наявними у справі доказами.
Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі.
Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.
Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 являється власником квартири АДРЕСА_1 , яка належить йому на підставі договору купівліпродажу квартири від 20 березня 1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Бака О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 759 (а.с.9-10).
Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Згідно відомостей відділу реєстрації та обліку громадян виконавчого комітету Новомосковського міської ради, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрованим значиться відповідач по справі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 40).
Частина 2 ст. 405 ЦК України передбачає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Вимоги ст. 156 ЖК України передбачають, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Суду подано копію акту від 14 січня 2020 року № 174, складений за участю жителів будинку АДРЕСА_2 , у відповідності до якого ОСОБА_2 зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 , але за вказаною адресою не проживає (а.с.34).
У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою.
З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15).
Як зазначає позивач у своєму позові, наявність реєстрації відповідача у належній йому на праві власності квартирі, порушує його права власника, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 . Даних про наявність будь-якої домовленості між позивачем та відповідачем, з приводу користування житловим приміщенням, а також доказів про поважність причин відсутності відповідача у житловому приміщенні за місцем реєстрації суду не надано.
При цьому, позовні вимоги позивача про примусове зняття відповідача з реєстраційного обліку задоволенню не підлягають, з огляду на те, що зняття з реєстрації місця проживання проводиться відповідним органом реєстрації на підставі рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням, що набрало законної сили, а не судом.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли.
Позивач, при поданні позову, був звільнений від сплати судового збору в силу п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», оскільки є учасником бойових дій, а тому, з урахуванням задоволення вимог позивача та звільнення його, відповідно до Закону, від сплати судових витрат, з відповідач підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 908 грн. 00 коп.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4,12,76,81,89,223,263,265,280 ЦПК України, ст.ст. 321, 391, 405 ЦК України, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Новомосковський районний відділ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації, - задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .
В іншій частині позовних вимог, - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В. Сорока.