Номер провадження 22-ц/804/187/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2021 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Папоян В.В., Канурної О.Д.,

за участю секретаря судового засідання Гуляєва М.В.,

позивачці ОСОБА_1 ,

представника позивачці адвоката Снєжко А.Г.,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача адвоката Сильченка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 06 жовтня 2020 року, ухваленого судом у складі головуючого судді Дюміної Н.О. в місті Слов`янську Донецької області, повне судове рішення складено 16 жовтня 2020 року, в справі номер 243/14449/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням, виселення та зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл сумісного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

17 грудня 2019 року до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 1981 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем. Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 09 квітня 2001 року шлюб між ними було розірвано.

До 2007 року вони мешкали разом, оскільки відповідач відмовлявся виїжджати з квартири АДРЕСА_1 , та належить їй на праві особистої приватної власності.

Спірна квартира отримана нею в період шлюбу безоплатно, вартість квартири сплачена підприємством ТОВ «Слав-Ліс», на якому позивачка працювала. Відповідач участі у придбанні квартири не приймав, облаштування квартири здійснювалося виключно за її кошти. Через пияцтво, сварки, з ініціативи відповідача, позивач була вимушена виїхати з власної квартири до будинку дочки. З метою запобігання руйнування своєї власності позивачка самостійно сплачувала всі комунальні послуги.

Рішенням суду від 06 жовтня 2016 року встановлено, що саме вона є власником спірної квартири.

24 серпня 2019 року вона звернулася до відповідача письмово з вимогою про укладення договору оренди квартири та повідомила, що з 01 грудня 2019 року вона має намір розпорядитися квартирою на свій розсуд, тому попередила відповідача про необхідність виселитися з квартири. Однак відповідач договір не уклав, з квартири не виселився, комунальні платежі не сплачує.

У спірній квартирі зареєстровано 4 особи, фактично мешкають відповідач та син позивачки. Позивач мешкає у АДРЕСА_2 .

Борг відповідача за комунальні послуги у 2017 році складає 1783,47 грн, у 2018 році - 4298,03 грн, у 2019 році - 7859,91 грн.

Більше 10 років між нею та відповідачем наявний конфлікт, який призводить до моральних страждань позивачки. Вона не може нормально мешкати у власній квартирі, є інвалідом 2 групи та тривалий час хворіє на бронхіальну астму, гіпертонічну хворобу, м`язовий нервовий синдром, астено невротиний синдром, вапняний бурсит плечового суглоба. Після судового процесу у 2016 році вона хворіє на серцеву недостатність. Вона дуже переживає, що не може владнати спір з житлом мирним шляхом, її переслідує почуття образи та несправедливості, невпевненість в майбутньому. Відповідач викрав у неї 19 років нормального спокійного життя та матеріального благополуччя.

З урахування уточнень ОСОБА_1 просила визнати її особистою приватною власністю квартиру АДРЕСА_1 , стягнути з відповідача витрати на утримання вказаної квартири у розмірі 14571,41 грн, стягнути з відповідача на її користь відшкодування моральної шкоди в розмірі 50000,00 грн, позбавити відповідача права на користування квартирою АДРЕСА_1 , виселити ОСОБА_2 з квартири, стягнути з відповідача на її користь судові витрати та витрати на правову допомогу у розмірі 10000,00 грн.

26 березня 2020 року до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області звернувся ОСОБА_2 із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про розподіл сумісного майна подружжя, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що в період з 15 серпня 1981 року до 2001 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 . Рішенням суду у 2001 році їх шлюб розірвано.

У період перебування у шлюбі на підставі угоди (контракту) від 10 серпня 1994 року за спільні кошти ними придбана трикімнатна квартира, загальною площею 64,8 кв.м, житловою площею 38,6 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 .

Право власності на вказану квартиру зареєстроване в КП БТІ на ім`я ОСОБА_1 на підставі рішення виконавчого комітету Слов`янської міської ради народних депутатів від 18 червня 1996 року №283 та свідоцтва про право власності на житло від 14 серпня 1996 року. 10 лютого 2020 року право власності на квартиру було зареєстроване за відповідачкою в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

ОСОБА_2 просив суд визнати спільною сумісною власністю його та ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , здійснити поділ майна, визнавши за ним право власності на ? частки вказаної квартири та стягнути з ОСОБА_1 на його користь понесені судові витрати.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 06 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням, виселення задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені нею витрати на утримання квартири у розмірі 14571,41 грн за період з 2017 року по 2019 рік включно. В іншій частині позову ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл сумісного майна подружжя задоволено.

Визнано спільною частковою власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частку квартири АДРЕСА_4 , зареєстрованої 06 лютого 2020 року в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно за номером 141 на ім`я ОСОБА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14 серпня 1996 року.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на ? частку квартири АДРЕСА_4 , зареєстрованої 06 лютого 2020 року в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно за номером 141 на ім`я ОСОБА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14 серпня 1996 року.

Звільнено ОСОБА_2 від обов`язку сплачувати судовий збір за подання позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю квартири, стягнення витрат на утримання квартири, стягнення моральної шкоди, позбавлення права користування квартирою, виселення в сумі 840,80 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 різницю з понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8000,00 грн.

Із вказаним рішенням не погодилась позивачка ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , та подала апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати частково рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 06 жовтня 2020 року, визнати її особистою приватною власністю квартиру АДРЕСА_1 , стягнути з відповідача на її користь відшкодування моральної шкоди в розмірі 50000,00 грн, позбавити відповідача права на користування квартирою АДРЕСА_1 , виселити ОСОБА_2 з квартири, стягнути з відповідача на її користь судові витрати та витрати на правову допомогу у розмірі 10000,00 грн та на правову допомогу у суді ІІ інстанції в розмірі 7000,00 грн; в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги наведено, що судом порушено вимоги ст. 263 ЦПК України, оскільки обставина набуття квартири за рахунок заробітної плати позивачки жодним доказом не доведена, отже ці обставини не встановлені судом на підставі належних та допустимих доказів, а є лише припущеннями.

Суд не надав оцінки аргументам позивачки щодо безоплатного отримання спірної квартири, вартість якої була сплачена підприємством, на якому вона працювала.

Оскільки факт придбання спірної квартири за рахунок спільної праці відповідача не доведений, суд першої інстанції необґрунтовано та незаконно відмовив позивачці у визнанні права особистої приватної власності.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для застосування строку позовної давності до вимог ОСОБА_2 .

Вважає, що відповідач ОСОБА_2 міг дізнатись про порушення свого права та про розгляд справи номер 243/6583/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, виселення з житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення та стягнення заборгованості по оплаті житлово-комунальних послуг. Про порушення свого права відповідач дізнався ще у липні 2016 року, у зв`язку з чим пропустив трирічний строк позовної давності.

Судом безпідставно не застосовані вимоги ст. 261 ЦК України, тому не було підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .

Також, суд не надав належної оцінки тому, що позивачка двічі у 2016 та 2019 роках зверталась до відповідача з вимогами про сплату комунальних платежів та виселення, оскільки бажала мешкати у своїй квартирі без присутності відповідача.

Внаслідок судових розглядів позивачка зазнала фізичних страждань, похитнулось її здоров`я, вона відчуває та впевнена в тому, що ОСОБА_2 є єдиним джерелом її моральних страждань, отже вважає рішення суду в частині відмови в задоволенні вимог щодо відшкодування відповідачем на її користь моральної шкоди є незаконним та необґрунтованим.

В відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Сильченко О.В., просив залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Вважає доводи апеляційної скарги надуманими, а рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 06 жовтня 2020 року таким, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доведеність чи недоведеність фінансової участі відповідача ОСОБА_2 у придбанні спірної квартири не має правового значення, оскільки набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу та снує, поки не скасована.

Факт отримання спірної квартири позивачем безоплатно не доведений у судовому засіданні належними та допустимими доказами.

Заява позивача про застосування позовної давності не підлягає задоволенню, оскільки про існування заочного рішення від 06.10.2016 року та про порушення свого права відповідач дізнався в грудні 2019 року, коли з його пенсії почали здійснювати утримання за постановою державного виконавця.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Снєжко А.Г., в судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Сильченко О.В. в судовому засіданні апеляційного суду апеляційну скаргу позивачки не визнали, просили відмовити в її задоволенні, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю доповідача, позивача, відповідача та їх представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки, ОСОБА_1 , в інтересах якої дії ОСОБА_4 , оскаржує рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про визнання за нею права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , стягнення з відповідача на її користь відшкодування моральної шкоди в розмірі 50000,00 грн, позбавлення відповідача права на користування квартирою АДРЕСА_1 , виселення ОСОБА_2 з квартири, стягнення з відповідача на її користь судових витрат та витрат на правову допомогу у розмірі 10000,00 грн та на правову допомогу у суді апеляційної інстанції в розмірі 7000,00 грн та в частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , апеляційний суд переглядає рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 06 жовтня 2020 року саме в цій частині.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 1981 року по 2001 рік, шлюб між ними розірвано за рішенням Слов`янського міського суду Донецької області від 09 квітня 2001 року, про що в книгу реєстрації розірвань шлюбів було внесено актовий запис № 582 від 18 грудня 2007 року (а.с. 16, том 1).

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 14 серпня 1996 року ОСОБА_1 належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1 житловою площею 38,82 кв.м, загальною площею 65,4 кв.м, яка придбана за угодою-контрактом від 10 серпня 1994 року між відділом капітального будівництва та ОСОБА_1 на підставі Закону України «Про власність» від 07 лютого 1991 року (а.с. 20, том 1).

Заочним рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області №243/6583/16-ц від 06 жовтня 2016 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість по оплаті комунальних послуг у розмірі 5417,21 грн, судові витрати по оплаті публікації оголошення у розмірі 420,00 грн, судовий збір у розмірі 183,73 грн, витрати на правову допомогу у розмірі 821,66 грн, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та виселення з житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення відмовлено (а.с. 17-19, том 1).

З акту про фактичне проживання від 07 листопада 2019 року, виданого інспектором ВОС Біленьківської селищної ради, вбачається, що ОСОБА_1 фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 23, том 1).

Відповідно до акту про проживання, складеного 07 листопада 2019 року головою ОСББ «Даурія», в кватирі АДРЕСА_1 фактично мешкають ОСОБА_2 та ОСОБА_5 з 1996 року, про що підтвердили сусіди ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с. 24, том 1).

З довідки, виданої Об`єднанням співвласників багатоквартирних будинків «Даурія», вбачається, що у квартирі АДРЕСА_1 мешкають п`ять осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 (а.с. 25, том 1).

З договору №33840 від 27 травня 2003 року вбачається, що між газопостачальником та ОСОБА_1 , за адресою АДРЕСА_3 укладений договір про надання послуг з газопостачання (а.с. 27-28, том 1).

З договору №25087 від 01 січня 2009 року вбачається, що між ОСОБА_1 та Слов`янського КП «АТП052814», укладений договір на надання послуг по вивезенню та розміщенню твердих побутових відходів за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 29, том 1).

З договору зобов`язання №75 вбачається, що між ОСОБА_1 та представником ОСББ «Даурія» укладено договір на ремонт та обслуговування індивідуального власника в будинку державного або громадського фонду за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 30, том 1).

Відповідно до довідки №353-3/0.45/01 від 05 лютого 2020 року КП «Бюро технічної інвентаризації» право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконкомом Слов`янської міської ради народних депутатів 14 серпня 1996 року (а.с. 122, том 1).

Згідно з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №19962607 від 10 лютого 2020 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_1 , за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна №41 від 06 лютого 2020 року (а.с. 123, том 1).

З трудової книжки серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вбачається, що 11 жовтня 1991 року вона прийнята в Науково технічне підприємство «СлавЛіс» касиром рахівником. У 1993 році підприємство перейменоване в Товариство з обмеженою відповідальністю «фірма Славліс». У 1994 році ОСОБА_1 переведена на посаду бухгалтера касира. 04 травня 1994 року ТОВ «фірма Славліс» перейменовано в Закрите акціонерне товариство «Славліс». 14 вересня 1998 року ОСОБА_1 звільнена відповідно до ст. 36 пункт 1 КЗПП України (а.с. 118-120, том 1).

Відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_2 ОСОБА_2 у 1992 році прийнятий на Науково технічне підприємство «Слав-Ліс» трактористом, у 1993 році підприємство перейменоване в Товариство з обмеженою відповідальністю «фірма Славліс». 27 серпня 1996 року ОСОБА_2 звільнений за ст. 38 КЗПП України (а.с. 220-221, том 1).

Згідно з архівного витягу №90 від 20 лютого 2020 року виданого архівним відділом Слов`янської міської ради, протоколом №9 засідання виконкому Слов`янської міської ради народних депутатів від 18 червня 1996 року рішенням виконкому міської ради народних депутатів №283 «Про розподіл житлової площі знову ввідного в експлуатацію житлового будинку АДРЕСА_5 , приведеною площею 4444 кв.м», вирішено передати приватним особам на підставі укладених угод контрактів та згідно Закону України «Про власність» - ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , площею 65,4 кв.м (а.с. 199, том 1).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , стягнення з відповідача на її користь відшкодування моральної шкоди в розмірі 50000,00 грн, позбавлення відповідача права на користування квартирою АДРЕСА_1 , виселення ОСОБА_2 з квартири, стягнення з відповідача на її користь судових витрат та витрат на правову допомогу у розмірі 10000,00 грн та на правову допомогу у суді апеляційної інстанції в розмірі 7000,00 грн, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості цих позовних вимог та відсутності підстав для позбавлення ОСОБА_2 права користування спірною квартирою, виселення та стягнення моральної шкоди.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 в частині спору про визнання спільною сумісною власністю подружжя квартири АДРЕСА_1 та визнання за сторонами по ? частини цієї квартири, суд першої інстанції виходив з того, що на момент набуття спірної квартири ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, тому майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними та такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 57 СК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що спірне майно, а саме: трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 64,8 кв.м та житловою площею 38,6 кв.м, сторонами придбано за час перебування у шлюбі відповідно до укладеної угоди-контракту від 10 серпня 1994 року між відділом капітального будівництва та ОСОБА_1 на підставі Закону України «Про власність» від 07 лютого 1991 року, а відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

За таких обставин, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання за позивачкою права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплено положення, відповідно до яких громадяни, що мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Судом встановлено, що спірна квартира є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі, отже, відповідач є співвласником вказаного приміщення.

Відтак, вирішуючи питання щодо наявності підстав для позбавлення права користування, суд першої інстанції, правильно виходив з того, що відповідач не втратив право власності на вказану квартиру, відповідно до статей 319, 321 ЦК України.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову позивачки в частині спору про позбавлення ОСОБА_2 права користування житловим приміщенням та виселення.

З огляду на викладене вище, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги щодо безоплатного отримання спірної квартири, вартість якої була сплачена підприємством, на якому працювала позивачка ОСОБА_1 є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо не застосування судом першої інстанції строку позовної давності до вимог ОСОБА_2 , оскільки про порушення свого права ОСОБА_2 дізнався ще у липні 2016 року, у зв`язку з чим пропустив трирічний строк позовної давності є необґрунтованими з огляду на наступне.

Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).

Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19).

Під час апеляційного розгляду цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 апеляційним судом оглянуто цивільну справу №243/6583/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, виселення з житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення та стягнення заборгованості по оплаті житлово-комунальних послуг, та встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не приймав участі у розгляді справи, рішення постановлено заочно.

Копії процесуальних документів по справі та копію ухваленого рішення ОСОБА_2 також не отримував.

Про ухвалене рішення у вказаній справі відповідач дізнався в грудні 2019 року після запровадження процедури утримання доходу з його пенсії, за постановою державного виконавця.

Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні не спростувала зазначені обставини та не довела іншого.

Листи про укладення договору найму спірної квартири суд не може розцінювати як таку обставину, що свідчить про його обізнаність про порушення його прав щодо спірного майна подружжя.

Тому, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції 26 березня 2020 року з дотриманням трирічного строку позовної давності.

Доводи в цій частині є необґрунтованими.

Також є необґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо заподіяння відповідачем ОСОБА_2 моральної шкоди позивачці ОСОБА_1 через їх недоведеність

З огляду на наведене, доводи ОСОБА_1 , що приведені в апеляційній скарзі, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, та для висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено без додержання норм матеріального та процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в

повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для скасування судового рішення не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати позивачки по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , залишити без задоволення, рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 06 жовтня 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 25 лютого 2021 року.

Суддя: