Справа № 161/6548/20
Провадження № 2/161/136/21
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2021 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Пахолюка А.М.

при секретарі Будько І.Ю.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Луцька цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання таким, що не має права вселення та зобов`язання не вчиняти дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення.

Відповідач ОСОБА_2 звернулася в суд зустрічним позовом до позивача ОСОБА_3 про визнання таким, що не має права вселення та зобов`язання не вчиняти дії.

Позивач, свої вимоги, обґрунтовує тим, що йому та відповідачу на праві спільної часткової власності по Ѕ частині, належить квартира АДРЕСА_1 .

Вказує, що впродовж 2018-2019 років відповідач позбавила його можливості користуватися їх спільною квартирою, змінила замки у вхідних дверях, а його спроби потрапити у спірну квартиру за допомогою поліції, завершувались невдачами, оскільки, відповідач не відчиняла дверей.

З врахуванням наведеного, просить суд, усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення його в спірну квартиру.

У відзиві на позовну заяву відповідач вказує, що позивач виїхав зі спірної квартири у 2008 році, забрав всі свої особисті речі, та з того часу не мав ключів до вхідних дверей. Також, зазначає, що позивач маючи рішення суду від 18 листопада 2011 року про усунення перешкод у користуванні квартирою, до 09 березня 2020 року не намагався його використати. Крім того, вважає, що ОСОБА_3 пропустив строк позовної давності звернення до суду з даним позовом.

Відповідач ОСОБА_2 зустрічну позовну заяву мотивує тим, що згідно рішенням Апеляційного суду Волинської області від 18 листопада 2011 року, ОСОБА_4 визнаний власником Ѕ частини квартира АДРЕСА_1 та зобов`язано її не чинити позивачу перешкоди у користуванні квартирою.

Вказує, що з жовтня 2011 року не чинила позивачу перешкоди у користуванні спірною квартирою, який своєю часткою не цікавився, не приймав участі в оплаті та утриманні спільного нерухомого майна.

Однак, зазначає, що періодичні візити позивача на місцем її проживання були спрямовані на спонукання її до сплати грошових коштів за частку у спільній квартирі шляхом застосування фізичного та психологічного насильства, пошкодженням майна, що підтверджується її зверненнями до правоохоронних органів. Вважає, що після вчинення таких дій, він немає права на вселення у спірну квартиру, оскільки, таке буде суперечити її інтересах.

На підставі наведеного, просить суд, визнати ОСОБА_3 таким, що не має права на вселення у квартиру АДРЕСА_1 , зобов`язавши його не входити у дану квартиру без її згоди.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 травня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження у справі.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 липня 2020 року зустрічний позов відповідача приєднано до спільного розгляду з первісним позовом.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 липня 2020 року ухвалено здійснити розгляд даної справи за правилами загального позовного провадження та проведено заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засідання.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 жовтня 2020 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача первісний позов підтримав, з підстав зазначених у позовній заяві. Просив первісний позов задовольнити, у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Відповідач в судовому засіданні первісний позов не визнала з підстав наведених у відзиві на первісний позов, зустрічний позов підтримала з підстав у ньому зазначених. Крім того, суду пояснила, що спірна квартира складається з двох кімнат, в одній проживає вона, в іншій їхній з позивачем спільний син. Технічної можливості проживати спільно з ОСОБА_3 немає, оскільки, останній неодноразово чинить фізичне насильство відносно неї та членів її сім`ї. Просила відмовити в задоволенні первісного позову, зустрічний позов задовольнити.

Заслухавши думку учасників справи, показання свідка, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що первісний та зустрічний позови не підлягають до задоволення.

Положенням статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

У відповідності до положень статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права.

За правилами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому згідно з вимогами статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Права власника житлового будинку, квартири визначені статтями 317, 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Крім того, відповідно до частини першої статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Однак, право власності за своєю правовою природою не є необмеженим.

На підставі частини другої статті 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно з частиною п`ятою зазначеної статті, власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

З огляду на частину сьому зазначеної статті діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Законодавчі обмеження здійснення права власності, які пов`язані із особливостями правового регулювання інституту права спільної власності містяться у спеціальних нормах глави 26 першого розділу Книги третьої Цивільного кодексу України «Право спільної власності».

Зокрема, як убачається із частини третьої статті 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

За таких обставин, вселення за судовим рішенням учасника спільної власності на житлове приміщення до іншого при відсутності технічної можливості поділу, виділу або встановлення порядку користування житлом, незначний розмір жилої площі якого не забезпечує фактичної можливості проживати та використовувати для житла площу, яка відповідає розміру частки у власності, не узгоджується із частиною третьою статті 358 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду № 654/761/15-ц від 12.09.2018 року.

Разом з тим, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Статтею 13 ЦК України визначено, що при їх здійсненні особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживанням правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із ч. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень ч.ч. 2-5 ст. 13 ЦК України.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на підставі рішення Апеляційного суду Волинської області від 18 листопада 2011 року на праві спільної часткової власності належить по Ѕ частині квартири АДРЕСА_1 (а.с. 5-9).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що на даний час немає можливості користуватися належною йому частиною квартири, оскільки, відповідач чинить йому перешкоди, відтак, усунути дані перешкоди можливо лише шляхом вселення його у спірну квартиру.

Однак, суд не може погодитися з такими доводами позивача, з огляду на наступне.

У даному випадку спірні правовідносини характеризуються наявністю колізії між правами учасників спірних правовідносин: з одного боку права позивача, як співвласника на використання майна, що гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), а з іншого - права іншого співвласника на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла, яка є охоронюване законом та закріплене у ст. 8 Конвенції.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, позивач ОСОБА_3 після розірвання шлюбу зі ОСОБА_2 у 2008 році, добровільно виїхав з квартири АДРЕСА_1 .

На даний час у спірній квартирі проживає відповідач разом із спільною дитиною сторін.

Із пояснень представника позивача в судовому засіданні та письмових матеріалів справи (а.с.31-33) судом встановлено, що позивач на даний час проживає у АДРЕСА_2 і будинок за цією адресою знаходиться у власності позивача з іншими особами.

Отже, позивач у власності має декілька об?єктів нерухомого майна для проживання.

Судом встановлено, що на даний час сторони перебувають між собою у вкрай неприязних стосунках, позивач з періодичною регулярністю, з`являючись за місцем постійного проживання відповідача, чинить насильство фізичного та психологічного характеру відносно неї, що загрожує її життю та здоров`ю.

Дані обставини підтверджені актами судово-медичного дослідження (обстеження) ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , зверненнями ОСОБА_2 до правоохоронних органів щодо нанесення ОСОБА_3 тілесних ушкоджень (а.с. 24-36).

Крім того, із показань свідка ОСОБА_6 , що являється сусідом відповідача ОСОБА_2 , вбачається, що у березні 2020 році ОСОБА_3 намагався вибити двері спірної квартири, в якій проживає відповідач, на що він змушений був викликати поліцію.

Разом з тим, вищевказаним рішенням Апеляційного суду Волинської області від 18 листопада 2011 року, між іншим, зобов`язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_7 перешкоди у користуванні спірною квартирою (а.с. 5-6). Дане рішення суду не скасовано.

Судом встановлено, що для примусового виконання у органи виконавчої служби зазначене судове рішення позивачем не пред`являлося.

В ході розгляду даної справи, позивачем та його представником не надано та в судовому засіданні не здобуто доказів того, що позивач після прийняття вищевказаного рішення суду, будь-яким чином до моменту пред`явлення даного позову намагався використовувати частину спірної квартири для проживання, а відповідачем чинилися будь-які перешкоди з цього приводу.

При цьому наявність конфліктних ситуацій та суперечок між сторонами, які мали місце у 2012 році під час відвідування позивачем квартири (а.с.31-33) не свідчать про наявність будь-яких перешкод для позивача у користуванні спірним майном, оскільки, відповідні постанови органів поліції про відмову у порушенні кримінальної справи ґрунтуються лише на взаємно суперечливих поясненнях сторін.

Відтак, в даному випадку, позивач, зареєструвавши за собою право власності на частину спірного майна, жодним чином не намагався вчиняти будь-яких дій щодо виконання зазначеного судового рішення в частині усунення йому перешкод у користуванні майном.

За таких обставин суд вважає, що у даному випадку позивач, фактично не проживаючи у спірному житлі протягом тривалого часу, не сплачуючи будь-яких коштів за утримання своєї власності, маючи для проживання інше житло з новою сім?єю, застосовуючи насильство та погрози до відповідача, як іншого співвласника житла, використовує свої права як співвласник спірної квартири, вимагаючи вселення у дане житло, із порушенням принципу добросовісності та з метою завдати шкоди інтересам відповідача.

При цьому, судом не встановлено наявності будь-яких протиправних дій відповідача по відношенню до позивача в частині обмеження доступу до спірної квартири з моменту прийняття вищевказаного судового рішення.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

За наявності у національному праві відповідної норми частини третьої статті 358 ЦК України, вселення за судовим рішенням учасника спільної власності до іншого, який використовує приміщення для постійного проживання, за відсутності можливості надання учаснику спільної власності, який звернувся з такими вимогами, у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, порушує як право на недоторканість житла, гарантоване Конституцією України, так і право на повагу до свого житла, передбачене статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відтак, у даному випадку, спір не може бути вирішений шляхом вселення позивача у спірне житло, оскільки, фактично спільне проживання позивача та відповідача із дотриманням санітарно-гігієнічних та морально-етичних норм є неможливим, тому такий спосіб захисту права власності не буде належним, а єдиним можливим і допустимим в такому випадку способом захисту є право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (частина третя статті 358 ЦК України).

Однак, в межах даного позову, ОСОБА_3 не заявляв вимоги щодо стягнення матеріальної компенсації за належну йому частину спірної квартири.

Таким чином, позовні вимоги позивача про усунення перешкод в користування квартирою шляхом вселення, на думку суду, спричинить порушення дотримання справедливого балансу між потребами загальної суспільної ваги та правом відповідача на мирне володіння належним їй нерухомим майном, на повагу до приватного життя та на житло. При цьому, суд враховує недобросовісність поведінки позивача у даному випадку щодо відповідача.

Також, суд враховує ту обставину, що відмова у задоволенні позову, в даному випадку, не призведе до надмірного втручання у порушення права позивача на майно, встановлене статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки, як встановлено судом, позивач, забезпечений житлом та тривалий час проживає у с. Переспа Рожищенського району Волинської області із своєю новою сім`єю, у житловому будинку, що належить останньому на праві спільної сумісної власності.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що в задоволенні первісного позову слід відмовити за безпідставністю вимог.

Вимоги відповідача за зустрічним позовом про визнання ОСОБА_3 таким, що не має права вселення у квартиру АДРЕСА_1 , зобов`язавши його не входити у дану квартиру без згоди ОСОБА_2 також не підлягають до задоволення, виходячи з наступного.

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені чч. 2-5 ст. 13 ЦК України, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до викладеної в зустрічному позові вимоги відповідача, суд може визначити спосіб захисту, який не встановлений законом, лише за умови, що законом не встановлено ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу.

Отже, застосування не встановленого законом способу захисту можливе лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо задоволення викладеної у позові вимоги позивача сприятиме ефективному захисту його прав чи інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Як було зазначено судом, відповідач являється співвласником майна, а отже, в силу вимог ст.ст.13, 16, 358, 391 ЦК України, в їх системному зв`язку, не позбавлена можливості захистити своє порушене право шляхом пред`явлення вимог до позивача про припинення зловживання правами, про відшкодування завданої шкоди, усунення перешкод у користуванні власності, стягнення грошової компенсації за частку у спільному майні тощо.

Із змісту зустрічного позову відповідача та встановлених судом характеру спірних правовідносин між сторонами, не вбачається відсутність у відповідача можливості захистити своє порушене право у вищевказаний судом способи з дотриманням вимог ст.16 ЦК України.

Відтак, у даному випадку, суд не вважає, що обраний у зустрічному позові спосіб захисту порушеного права відповідача шляхом встановлення відсутності у позивача права на вселення у спірне житло та заборону позивачу вчиняти дії, є ефективним та сприятиме належному захисту прав відповідача. Обрання відповідачем у зустрічному позову саме такого способу захисту свого права, на думку суду не відповідає вимогам ст. 16 ЦК України.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що право відповідача не може бути захищене у спосіб, який просить ОСОБА_2 , а тому, у задоволенні зустрічного позову слід відмовити саме з цих підстав.

Відповідно до п. 2 ч.2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови у позові судові витрати покладаються на позивача. Відтак, витрати понесені сторонами за первісним та зустрічним позовом залишаються за ними.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 27, 77, 81, 141, 263-265, 354 ЦПК України, на підставі ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст. 3, 15, 16, 319, 328, 355, 358, 383, 391 Цивільного кодексу України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення.

Відмовити в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання таким, що не має права вселення та зобов`язання не вчиняти дії.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п.15.5) п. 1 Розділу ХШ Перехідних положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_4 .

Повне судове рішення складено 24 лютого 2021 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду А.М. Пахолюк