Провадження № 22-ц/801/271/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Венгрин О. О.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2021 рокуСправа № 127/17277/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 грудня 2020 року, ухвалене суддею Вінницького міського суду Вінницької області Венгрин О.О.,

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області (далі ГУ НП у Вінницькій області), Державної казначейської служби України (далі ДКСУ) про відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 з метою покращення благоустрою села на вул. Соборній с. Війтівка Бершадського району Вінницької області спорудив зупинку громадського транспорту. При цьому Війтівська сільська рада та сільський голова ОСОБА_2 , ігноруючи свої обов`язки, визначені ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», не забезпечують на території даної зупинки чистоту і порядок.

Позивач вказує, що 24.06.2019 він звернувся до Бершадського відділу ГУНП у Вінницькій області з заявою про вчинення кримінального правопорушення сільським головою с. Війтівка ОСОБА_2 у виді службової недбалості, відповідальність за який передбачена ст. 367 КК України, однак працівники поліції не зареєстрував заяву та не внесли відомості до ЄРДР.

Після чого позивач оскаржив дії працівників поліції і ухвалою слідчого судді Бершадського районного суду Вінницької області, зобов`язано Бершадський ВП ГУНП у Вінницькій області внести в ЄРДР відомості про вчинення злочину сільським головою с. Війтівка ОСОБА_2

ОСОБА_1 зазначає, що також рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 17.04.2019 визнано протиправною бездіяльність сільського голови Замкової М.В.

13.09.2019 позивач повторно звернувся до працівників поліції з заявою про вчинення кримінального правопорушення сільським головою ОСОБА_2 у виді службової недбалості, однак заяву знову не було зареєстровано та не внесено відомості до ЄРДР. Тому після звернення до суду, ухвалою суду зобов`язано Бершадський ВП ГУНП у Вінницькій області внести до ЄРДР відомості про вчинення злочину сільським головою, відповідальність за який передбачена ст. 367 КК України.

За результатами розгляду скарги позивача, ухвалою слідчого судді Бершадського районного суду Вінницької області від 09.07.2020 визнано бездіяльність слідчого СВ Бершадського ВП ГУНП у Вінницькій області Колісниченка М.В. при здійсненні досудового слідства в об`єднаному кримінальному провадженні №0000580 від 05.11.2019 неправомірною, скасовано постанову слідчого Колісниченка М.В. від 29.11.2019 про закриття об`єднаного кримінального провадження №0000580, а матеріали повернуто до Бершадського ВП ГУНП у Вінницькій області для продовження досудового розслідування.

Позивач вказує, що такими протиправними діями ГУ НП у Вінницькій області йому завдано моральну шкоду, яка полягає у стурбованості та постійній тривозі в зв`язку з тривалістю та неефективністю досудового розслідування через бездіяльність слідчого, у глибокому відчутті несправедливості, розчаруванні та душевному стражданні через невиконання відповідачем своїх службових обов`язків.

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ДКСУ за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь 140000,00 грн. відшкодування шкоди шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

Відповідач ГУ НП у Вінницькій області надав відзив на позов до суду, в якому вказує на безпідставність та необґрунтованість вказаних позивачем обставин в позовній заяві, просить відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог. Вказує, що судовим рішенням бездіяльність відповідачів ГУНП у Вінницькій області не встановлена, вироку суду у справі щодо умисного невиконання ухвал суду немає, а тому спричинення позивачу відповідачем моральної шкоди не доведено, розмір відшкодування не обґрунтовано.

В свою чергу ДКСУ також подала відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що позивачем не доведено, що дії працівників поліції були незаконними, також він не довів, що йому була завдана моральна шкода, в чому полягає моральна шкода і її розмір. Крім того ніяких правовідносин між юридичною особою - ДКСУ і позивачем не було, ця юридична особа ніякої шкоди позивачу не спричинила.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01 грудня 2020 року відмовлено в задоволені позову.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В якості основного доводу скаржник зазначає те, що суд першої інстанції не повно з`ясував обставини справи, не дав належної оцінки усім доказам у справі та безпідставно відмовив у задоволені позовних вимог, оскільки суд необґрунтовано не взяв до уваги ухвалу, якою встановлено бездіяльність відповідача та підтверджує незаконність дій слідчого.

В свою чергу відповідач ГУ НП у Вінницькій області подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просило рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що належними та допустимими доказами бездіяльність посадових та службових осіб ГУНП у Вінницькій області, якими встановлена вина за умисне невиконання судових рішень позивачем не доведено, а тому за умов відсутності інших складових: наявність шкоди, бездіяльність та причинний зв`язок між бездіяльністю та шкодою, для виникнення зобов`язання відшкодування шкоди відповідно до вимог статей 23, 1167 ЦК України підстави відсутні. Також позивачем не доведено самого факту заподіяння йому моральної шкоди заявленими діями відповідачів.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Судом встановлено, що 19.02.2020 Бершадський ВП ГУНП у Вінницькій області надав відповідь на заяву ОСОБА_1 від 18.02.2020 про те, що відповідно до ухвал Бершадського районного суду про зобов`язання внесення відомостей до ЄРДР за ст. 367 ч. 1 КК України, Бершадським ВП ГУНП у Вінницькій області 05.11.2019 р. відкрито два кримінальні провадження №0000580, №0000581, які були об`єднані в одне кримінальне провадження за загальним номером 0000580, досудове розслідування у якому проводилося слідчим СВ Бершадського ВП Колісниченком М.М. та 29.11.2019 прийнято рішення про закриття провадження згідно ст. 284 ч. 1 п. 1КПК України. (Т.1 а.с. 20).

Ухвалою Бершадського районного суду Вінницької області від 09.07.2020 (справа №126/819/20), скаргу ОСОБА_1 задоволено, визнано бездіяльність слідчого СВ Бершадського ВП Колісниченка М.В. при здійсненні досудового розслідування в об`єднаному кримінальному провадженні за №0000580, постанову слідчого СВ Бершадського ВП Колісниченка М.В. від 29.11.2019 про закриття об`єднаного кримінального провадження за №0000580 скасовано, матеріали кримінального провадження повернуто до Бершадського ВП ГУНП у Вінницькій області для продовження досудового розслідування (Т.1 а.с. 15-19).

З копії довідки слідчого Колісниченка М.В. слідує, що він здійснював відповідні дії досудового розслідування по кримінальному провадженню №0000580 (Т.1 а.с. 109-110).

Між позивачем та відповідачами виник спір з приводу стягнення моральної шкоди, у зв`язку з бездіяльністю посадових та службових осіб ГУНП у Вінницькій області.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилався на те, що через тривале та неефективне досудове розслідування слідчим, а саме невиконанням відповідачем своїх прямих службових обов`язків ОСОБА_1 завдана моральна шкода, яка полягає у стурбованості і постійній тривозі, душевних стражданнях, так як кримінальне провадження слідчими розслідувалося поверхнево та неупереджено.

Ч.1 ст. 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положеннями ст. 56 КУ визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, які фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Як роз`яснено у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 (далі Постанови) у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

У пункті 5 Постанови, судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Враховуючи наведене, наявність шкоди ще не породжує обов`язку її компенсації, оскільки необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22 липня 2019 року у справі № 757/54465/17-ц (провадження № 61-35434св18), від 03 грудня 2019 року у справі № 686/12334/18 (провадження № 61-12965св19), від 21 грудня 2019 року у справі № 454/709/16-ц (провадження № 61-2706св19) та від 16 січня 2020 року у справі № 754/2512/18 (провадження № 61-13485св19).

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені частиною першою статті 1176 ЦК України.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких визначений частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, його посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Оскільки у справі, яка переглядається, з`ясовано, що підставою для відшкодування шкоди зазначено незаконну, на думку позивача, бездіяльність слідчого щодо неналежного проведення досудового розслідування, то відсутні спеціальні підстави для застосування статті 1176 ЦК України.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Такого висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 22 червня 2017 року у справі № 6-501цс17.

Враховуючи, що доказів бездіяльності слідчого позивачем до суду не надано, протиправність дій (бездіяльність) в порядку кримінального судочинства не встановлена, відтак колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди.

Реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України апеляційний суд враховує висновки щодо застосування аналогічних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 454/886/16-ц, від 04 липня 2018 року по справі №641/2328/17 та від 28 січня 2019 року по справі №686/7576/18.

У вказаних постановах Верховного Суду зазначено про те, що сам по собі факт, що прийняте слідчим поліції у порядку КПК України процесуальне рішення про закриття кримінального провадження було скасоване судом, не свідчить про незаконність дій відповідача, заподіяння шкоди позивачу, а також і про причинний зв`язок із заподіяною майновою та моральною шкодою, оскільки постанова скасована з процесуальних підстав.

При цьому, реалізація механізму оскарження постанов слідчого у розумінні статті 23 ЦК України не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав особи.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до частини першої яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем не доведено факт заподіяння моральної шкоди, що призвело до порушення звичного ритму його життя внаслідок порушення норм Конституції України, наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідачів та наслідками, зазначеними у позовній заяві, тоді як згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Необхідність звернення до суду щодо дій органів досудового розслідування не є безумовною правовою підставою для відшкодування моральної шкоди, а позивачем не доведено моральних страждань внаслідок бездіяльності відповідачів при розслідуванні кримінального провадження.

Зокрема, ОСОБА_1 не надав достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння йому працівником органу досудового розслідування моральної шкоди, яка згідно з частиною другою статті 23 ЦК України полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Також, позивачем не зазначено з яких саме міркувань він виходив, визначаючи відшкодування моральної шкоди в розмірі 140000 грн, та якими належними, допустимими та достовірними доказами це підтверджується.

Відтак, правові підстави для застосування норм статей 1173, 1174, 1176 ЦК України та відшкодування моральної шкоди, враховуючи наявні у справі докази, відсутні.

Крім того, ухвала слідчого судді Бершадського районного суду Вінницької області від 09.07.2020 не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності слідчого, у розумінні статті 1176 ЦК України, як це помилково вважає ОСОБА_1 , акцентуючи свої доводи на власному визначенні змісту частини 6 статті 1176 ЦК України та не має преюдиціального значення.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач не довів обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог та не надав належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували факт завдання йому моральної шкоди діями відповідача, а відтак і її розмір, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 дублюють позовну заяву позивача у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд, та є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача у цій справі, яку він вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Апеляційна скарга не містить обставин, які б спростовували висновки суду і свідчили б про порушення судом норм процесуального та матеріального права, тому з огляду на положення ч. 2 ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення та додаткове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Окрім того, колегія суддів зазначає, що дана справа згідно п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, оскільки ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на момент подачі позову до суду. Критерій віднесення справи до малозначної (п.2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України) є автоматичною підставою віднесення справи до такої категорії.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків встановлених цією ж нормою.

На підставі викладеного, керуючись ст.367, 374, 375, 381-384, ст. 389 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до вимог п.2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 25 лютого 2021 року.

Головуючий М.М. Якименко

Судді О.В. Ковальчук

Т.Б. Сало