Справа № 476/1070/18 Головуючий у 1-й інстанції Чернякова Н. В.
Провадження № 22ц/812/276/21 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 лютого 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючої: Ямкової О. О.,

суддів: Локтіонової О. В., Колосовського С. Ю.,

із секретарем: Лівшенком О. С.,

за участю: відповідачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Єланецького районного суду Миколаївської області від 2 листопада 2020 року, ухваленого під головуванням судді Чернякової Н. В. в смт Єланець Миколаївської області о 11 годині 25 хвилин, зі складанням його повного тексту 12 листопада 2020 року, по справі

за позовом

ОСОБА_2

до ОСОБА_1

про усунення перешкод в користуванні шляхом виселення із житлового будинку,-

У С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернулася з позовною заявою до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні шляхом виселення відповідачки із належного на праві власності позивачці будинку АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову посилалася на те, що 20 квітня 2017 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, після смерті 3 серпня 2016 року своєї матері ОСОБА_3 , та їй з цього часу належить на праві власності будинок АДРЕСА_1 .

В спірному будинку без законних підстав проживає відповідачка ОСОБА_1 , яка на звернення позивачки не бажає його звільнити.

Підстав для користування відповідачкою спірним будинком немає, оскільки вона не є членом сім`ї позивачки, не зареєстрована у будинку, та з нею не укладено договору найму житла.

Так як відповідачка ОСОБА_1 не звільняє житло у добровільному порядку, позивачка вимушена звернутись до суду з цим позовом, посилаючись на статтю 41 Конституції України, статті 317, 321, 379, 391 ЦК України та частину 1 статті 109, частину 3 статті 9, та частину 3 статті 116 ЖК України, за нормами яких просить усунути їй перешкоди в користуванні власністю та виселити ОСОБА_1 .

У відзиві на позовну заяву відповідачка ОСОБА_1 вважала позовну заяву такою, що не підлягає задоволенню, а її доводи необґрунтованими.

Зазначала, що придбала вказаний житловий будинок у 2002 році у матері позивачки ОСОБА_3 разом із своїм чоловіком ОСОБА_4 , який також помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На момент придбання будинку між її чоловіком та матір`ю позивачки були усно узгоджені усі істотні умови договору, на виконання якого ОСОБА_3 видавалися розписки про отримання грошей від неї та її чоловіка в рахунок продажи будинку.

З цього часу вона та її чоловік проживають у будинку без оформлення договору купівлі-продажу у нотаріальному порядку.

Разом з тим, вважала, що право власності на вказаний будинок у неї виникло з моменту фактичного продажу, за нормами чинного на той час ЦК УРСР 1963 року.

Рішенням Єланецького районного суду Миколаївської області від 2 листопада 2020 року позов задоволено, ухвалено про усунення ОСОБА_2 перешкод у користуванні належною їй приватною власністю - житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 з вказаного житлового будинку.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції вважав вимоги позивачки обґрунтованими, виходячи з того, що вона як власник житла не має можливості ним користуватися внаслідок безпідставного проживання в ньому відповідачки, яка користується ним без належної правової підстави та на вимогу власника не бажає виселятися з нього добровільно.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду через порушення судом норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

На думку апелянта, судом першої інстанції не враховано, що між нею разом з її померлим чоловіком, з однієї сторони, та матір`ю позивачки ОСОБА_3 , з іншої сторони, укладено усно договір купівлі-продажу нерухомого майна, на підтвердження чого, у подальшому складено відповідні розписки.

На виконання умов договору ОСОБА_3 передала ключі від будинку, а відповідачка з чоловіком вселилися до спірного будинку.

Однак, після смерті ОСОБА_3 , позивачка ОСОБА_2 відмовилася оформити договір у нотаріуса та ухиляється від укладення договору у встановленому законом порядку.

За такого вважала, що проживає у будинку із законних підстав, внаслідок чого судом невірно оцінені наявні в матеріалах справи докази, на підставі яких зроблені невірні висновки.

Відзиву на апеляційну скаргу позивачкою не надано.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення із наступних підстав.

При вирішенні справи судом встановлено, що з 20 квітня 2017 року власником будинку АДРЕСА_1 є позивачка ОСОБА_2 , яка набула на нього право власності в порядку спадкування за законом, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 її матері ОСОБА_3 (т. 1 а.с.10 -12).

На момент оформлення позивачкою спадщини за вказаною адресою зареєстрованою особою у будинковій книзі значилася лише померла мати позивачки. Інших осіб, які мали б реєстрацію у спірному будинку, не зазначено (т. 1 а.с.13-16).

Незважаючи на ці обставини, у будинку АДРЕСА_1 проживає без відповідної реєстрації відповідачка ОСОБА_1 , яка одночасно зберігає за собою інше місце постійної реєстрації за адресою : АДРЕСА_2 ( т. 1. а.с.9, 21, 36, 59).

Як зазначила у судових засіданнях відповідачка ОСОБА_1 , у спірний будинок вона вселилася з дозволу попереднього власника на підставі угоди, що була укладена між цим власником та її померлим чоловіком ОСОБА_4 , з яким вона перебувала у зареєстрованому шлюбі у період з 19 вересня 2002 року по 15 квітня 2008 року.

За життя, її чоловік ОСОБА_4 , уклав усну домовленість з матір`ю позивачки ОСОБА_3 про придбання належного їй на той час будинку за суму, еквівалентну 500 доларам США, про що мати позивачки видала розписку про поетапну передачу грошей у строк до серпня 2002 року. Але ці строки родиною відповідачки дотримані не були, оскільки гроші за копіями розписок передані: 4 квітня 2002 року чоловіком відповідачки в розмірі 100 доларів США, а потім 15 квітня і 15 червня 2002 року самою відповідачкою на суми в 540 грн і 100 доларів США, та 13 липня і 30 листопада 2004 року на суми по 500 грн (т. 1. а.с.69-75).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, але залишив заповіт на все належне йому майно на ім`я відповідачки.

На підтвердження таких обставин відповідачкою ОСОБА_1 до суду надані копії свідоцтв про реєстрацію та розірвання шлюбу, заповіту та свідоцтва про смерть її колишнього чоловіка, розписки про передачу грошей, та показання у якості свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які підтвердили наявність усних домовленостей та передачу грошей (т.1 а.с.60-62)

Встановивши вищенаведені обставини справи, суд першої інстанції вірно визначився з правовідносинами, які виникли між колишнім власником та особою, яка мала намір придбати будинок та вселилася в нього, та з яких можливо встановити лише попередню домовленість про передачу грошей в якості авансу в рахунок майбутніх платежів за придбання будинку, без підтвердження усіх істотних умов укладення договору, який повинен укладатися сторонами угоди виключно в письмовому вигляді та з нотаріальним посвідченням.

Тому посилання на укладення з колишнім власником будинку договору купівлі-продажу житлового будинку, з огляду на передачу ключів від дому та укладення ОСОБА_4 з комунальними службами договорів про надання послуг, на думку колегії суддів, правильно не взяті до уваги судом першої інстанції, у відповідності до положень статей 224, 226-227 ЦК УРСР та статті 12 Закону України «Про власність» .

Отже, починаючи з 2002 року, без укладення договору купівлі-продажу, найму або оренди, відповідачка ОСОБА_1 проживає в спірному будинку, зберігаючи за собою право на користування іншим житлом, та одночасно вважаючи себе належним власником спірного будинку, який, на своє переконання, набула спільно з померлим чоловіком на праві спільної сумісної власності. Тому на надіслану вимогу новим власником нерухомого майна, яким з 2017 року є позивачка (т.1 а.с.9, 17), відмовилася добровільно виселитися з цього житла.

Враховуючи наведене, позивачка на захист свого права власності звернулася до суду із даним позовом, який обґрунтовувала, як нормами ЦК України, так і нормами ЖК УРСР, в тому числі і тими (частина 3 статті 116 ЖК УРСР), які не мають жодного стосунку, до правовідносин, які виникли між сторонами.

Разом з тим, за роз`ясненнями, викладеними у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» №5 від 12.06.2009, визначається, що оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

За такого, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції вірно виходив з того, що позовні вимоги пред`явлені ОСОБА_2 до ОСОБА_1 є обґрунтованими з огляду на норми ЦК України.

З такими висновками слід погодитися, так як вони відповідають нормам матеріального і процесуального права, та встановленим обставинам справи.

За змістом статей 41, 47 Конституції України визначається, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін, в тому числі на підставі укладеного договору найму.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що у житлі, яке належить на праві власності громадянину, можуть проживати та користуватися ним зі згоди власника, як члени його сім`ї, так і інші особи в порядку укладення договору найму (оренди) житла.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Таким чином будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

За висновками, викладеними ВП ВС у постанові від 13 жовтня 2020 року при розгляді справи № 447/455/17, слідує, що вирішуючи питання про виселення особи з будинку, що належить на праві власності особі, слід звертати увагу на той факт, що ЖК УРСР прийнятий раніше, ніж ЦК України, а тому з огляду на зміст рішень Конституційного Суду України N 4-зп від 3.10.1997 року (справа про набуття чинності Конституцією України), №18/183-97 та № 5-рп/2012 від 13.03.2012 року (справа про заборону розірвання договорів інвестування житлового будівництва) норми ЦК України можуть бути застосовані для захисту прав власника в тих випадках, які не врегульовані нормами ЖК УРСР.

Відтак, статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, або іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Разом з тим, при встановленні сервітуту на користування житлом, особа, яка має право такого користування повинна бути або членом сім`ї власника, або особою, з якою такий сервітут укладено у відповідному порядку.

В той же час по справі встановлено, що відповідачка ОСОБА_1 проживає у належному позивачці ОСОБА_2 будинку без підтвердження отримання такого права у встановленому законом порядку, так як таке право користування нею не отримувалося ні в порядку укладення договору найму, ні в порядку встановлення сервітуту, та вона не була та не є членом сім`ї ні колишнього, ні нового власника житла.

За такого суд першої інстанції, з огляду на правові позиції Верховного Суду України, які викладені ним у постановах від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц, від 9 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, від 9 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц, правильно визначився з тим, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Тому при розгляді такої справи по суті судом звернута увага на положення вищенаведених норм права та баланс інтересів сторін спору, та враховані підстави пред`явленої вимоги ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні її власністю на предмет їх пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція).

За такого суд першої інстанції правильно вважав, що припинення права користування відповідачки спірним житлом відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що: відповідачка користується житлом без достатньої правової підстави, згоди на її подальше користування житлом від позивачки, як його власника, нею не отримано, договорів не укладено; ОСОБА_1 має постійне зареєстроване місце проживання за іншою адресою, а позивачка не має можливості використовувати належне їй житло на свій розсуд.

Таким чином, у справі, що переглядається, інтереси позивачки, як власника житла, перевищують інтереси відповідачки, яка не є членом сім`ї позивачки, та у якої ніколи не виникало право на користування чужим майном, та вона зберегла за собою постійну реєстрацію у іншому житлі.

Таким чином, на переконання колегії суддів, судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення, існує розумне співвідношення (пропорційність).

Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами ЦК України.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання та в такій спосіб, якій передбачений законом.

В той же час виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші підстави для позбавлення права на житло.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, та правильно застосована до правовідносин, які виникли між сторонами у справі.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне погодитися з висновками, до яких дійшов суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, на підставі належним чином оцінених ним доказів, та встановивши, що ОСОБА_2 є власником спірного житлового будинку, який відповідачка ОСОБА_1 займає без жодних правових підстав та не є членом сім`ї позивачки, і ураховуючи те, що ОСОБА_1 добровільно звільнити будинок відмовляється, дійшов правильного висновку про наявність у власника перешкод у здійсненні права власності на спірний житловий будинок та обґрунтовано задовольнив позов ОСОБА_2 про усунення таких перешкод шляхом виселення відповідачки.

Виходячи з викладеного, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованими, та з підстав, передбачених статтею 375 ЦПК України не підлягає зміні чи скасуванню.

Підстав для перерозподілу судових витрат за статтею 141 ЦПК України у скарзі не наведено, та колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Єланецького районного суду Миколаївської області від 2 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуюча О. О. Ямкова

Судді С. Ю. Колосовський

О. В.Локтіонова