Справа № 462/714/21 Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/811/2938/21 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів: Ванівського О.М., Крайник Н.П.,

без участі сторін

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 14 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про стягнення коштів на утримання майна, покликаючись на те, що вона та відповідач є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . Протягом 2018-2019 років відповідачка не брала участі в утриманні квартири. Протягом 2020 року у квартирі проживав син відповідачки та сплачував частково комунальні послуги. За період з квітня 2018 року по грудень 2020 року вона здійснила оплату комунальних послуг у розмірі 23177,14 грн., а тому просить стягнути з відповідачки 1/2 частину витрат на утримання квартири у розмірі 11588,57 грн.

Рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 14 червня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 / АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_1 / на користь ОСОБА_2 / АДРЕСА_3 , рнокпп НОМЕР_2 / 10831 /десять тисяч вісімсот тридцять одну/ гривню 93 копійки витрат на утримання майна.

Стягнуто з ОСОБА_1 / АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_1 / на користь ОСОБА_2 / АДРЕСА_3 , рнокпп НОМЕР_2 / 908 /дев`ятсот вісім/ гривень 00 копійок судового збору.

Рішення суду в апеляційному порядку 28 липня 2021 року оскаржила ОСОБА_1 . Вважає рішення суду незаконним та необгрунтованим. Зазначає, що журнал доходів і витрат за 2018-2019 року є основним доказом того, що дочка ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , яка на той час була дружиною сина відповідачки ОСОБА_4 , здавала подобово в оренду квартиру АДРЕСА_1 . Крім цього, зазначає, що доказом підтвердження бронювання вищезазначеної квартири є смс підтвердження бронювання квартири з номеру телефону НОМЕР_3 , який належить сину відповідачки. Також зазначає, що інформацію про те, що квартира АДРЕСА_1 здавалася подобово в оренду може підтвердити її син ОСОБА_4 , так як станом на 2018-2019 роки перебував у шлюбі із дочкою позивачки. В апеляційній скарзі просить рішення Залізничного районного суду міста Львова від 14 червня 2021 року скасувати, яким в задоволенні позову відмовити.

29 листопада 2021 року від позивача по справі ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін. Звертає увагу, що їй не відомо про журнал доходів і витрат, про який зазначає відповідачка в апеляційній скарзі. Окрім того, зазначає, що доходів від квартири не отримувала, оскільки квартиру АДРЕСА_1 здавав в оренду син відповідачки, в результаті чого отримував доходи. Вважає, оскільки вказана квартира перебуває на праві власності позивачки та відповідачки в рівних частках, а тому обоє зобов`язані сплачувати кошти за комунальні платежі в рівних частках.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 02 грудня 2021 року, є дата складення повного судового рішення - 20 грудня 2021 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд виходив з тих обставин, що позивачкою ОСОБА_2 та її донькою ОСОБА_3 здійснено оплату житлово-комунальних послуг за квартиру АДРЕСА_1 у розмірі 23177,14 грн., зокрема: за квітень 2018 року - 2216,68 грн., за період з червня по серпень 2018 року - 5388,99 грн., за жовтень-листопад 2018 року - 253,80 грн., за листопад-грудень 2018 року - 1048,41 грн., за лютий 2019 року - 5425,66 грн., за березень-квітень 2019 року - 4248,05 грн., за травень 2019 року - 2115,44 грн., за вересень 2019 року - 496,05 грн., за листопад 2019 року - 241,06 грн., листопад 2020 року - 1743,00 грн., тому дані витрати повинна також нести співвласник квартири відповідачка ОСОБА_1 відповідно до своєї частки у майні, зокрема, у розмірі 1/2 частки, що становить 11588,57 грн.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

У період з квітня 2018 року по грудень 2020 року позивач ОСОБА_2 здійснювала оплату житлово-комунальних послуг за квартиру АДРЕСА_1 у розмірі 23177,14 грн., зокрема: за квітень 2018 року - 2216,68 грн., за період з червня по серпень 2018 року - 5388,99 грн., за жовтень-листопад 2018 року - 253,80 грн., за листопад-грудень 2018 року - 1048,41 грн., за лютий 2019 року - 5425,66 грн., за березень-квітень 2019 року - 4248,05 грн., за травень 2019 року - 2115,44 грн., за вересень 2019 року - 496,05 грн., за листопад 2019 року - 241,06 грн., листопад 2020 року - 1743,00 грн.

Крім того, син відповідачки ОСОБА_1 ОСОБА_4 здійснював оплату комунальних послуг за квартиру АДРЕСА_1 за 2019 рік у розмірі 1513,27 грн. та за 2020 рік - 5557,44 грн.

Відповідно до п. 41, 42 «Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями», затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України №572 від 08 жовтня 1992 року розподіл загальних витрат на освітлення, опалення, ремонт підсобних приміщень квартир, в яких проживає два і більше власників, провадиться за узгодженням мешканців квартири. Спори між власниками у квартирах, в яких проживає два і більше власників про розподіл витрат на оплату комунальних та інших послуг розв`язуються судом.

Згідно п. 17 Правил користування приміщеннями жилих будинків та прибудинкових територій, власники квартир багатоквартирних будинків зобов`язані вносити на відповідний рахунок власника будинку плату за обслуговування і ремонт будинку.

Відповідно до п. 5. ч. З ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Верховний Суд у постанові від 19 серпня 2020 року по справі N 703/2200/15-ц зробив висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Такий правовий висновок також викладено Верховним Судом у Постанові від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц (провадження № 61-26462св18).

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що витрати на оплату житлово-комунальних послуг за квартиру АДРЕСА_1 повинна також нести співвласник квартири відповідачка ОСОБА_1 відповідно до своєї частки у майні, зокрема, у розмірі 1/2 частки, що становить 11588,57 грн., оскільки позивачем ОСОБА_2 та її донькою ОСОБА_3 здійснено оплату житлово-комунальних послуг за квартиру АДРЕСА_1 у розмірі 23177,14 грн., зокрема: за квітень 2018 року - 2216,68 грн., за період з червня по серпень 2018 року - 5388,99 грн., за жовтень-листопад 2018 року - 253,80 грн., за листопад-грудень 2018 року - 1048,41 грн., за лютий 2019 року - 5425,66 грн., за березень-квітень 2019 року - 4248,05 грн., за травень 2019 року - 2115,44 грн., за вересень 2019 року - 496,05 грн., за листопад 2019 року - 241,06 грн., листопад 2020 року - 1743,00 грн.,

Також суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про то, що витрати які здійснювались сином відповідачки ОСОБА_1 ОСОБА_4 як оплата за житлово-комунальні послуги за липень та листопад 2019 року у розмірі 1513,27 грн., що стверджується квитанціями від 28 листопада 2020 року, 30 липня 2019 року, 01 серпня 2019 року, також слід розподілити між співвласниками позивачкою ОСОБА_2 та відповідачкою ОСОБА_1 відповідно до їх часток по 1/2 частині, що становить 756,64 грн.

Крім того, суд першої інстанції не брав до уваги покликання відповідачки ОСОБА_1 на оплату житлово-комунальних послуг нею за період з січня 2020 до серпня 2020 року, оскільки як стверджує сама відповідачка ОСОБА_1 у даний період у квартирі АДРЕСА_1 проживала та одноосібно користувалася такою виключно її син ОСОБА_4 .

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами отримання позивачкою та її донькою ОСОБА_3 прибутку від здачі в оренду квартири АДРЕСА_1 , оскільки з журналу доходів і витрат ОСОБА_3 , на який відповідачка ОСОБА_1 покликається як на доказ не можливо беззаперечно встановити належність розрахунків саме до квартири АДРЕСА_1 .

Інші доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Згідно з положень ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Що ж до клопотання скаржника про виклик свідка, який підтвердить, що квартира АДРЕСА_1 в період 2018-1019 років здавалася посуточно в оренду, а також клопотання про витребування доказів - журналу доходів і витрат, в якому міститься інформація про здачу подобово квартири АДРЕСА_1 , такі до задоволення не підлягають, оскільки такі клопотання в суді першої інстанції не заявлялися. Окрім цього, зазначені скаржником докази не є належними доказами в підтвердження того, що квартира АДРЕСА_1 перебувала фактично в одноособовому володінні, користуванні та розпорядженні позивачки і з а рахунок цієї квартири вона отримувала дохід від здачі її в оренду без відома та згоди на це відповідачки.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Залізничного районного суду міста Львова від 14 червня 2021 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду міста Львова від 14 червня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 20 грудня 2021 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: О.М. Ванівський

Н.П. Крайник