ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2021 року м.Суми

Справа №585/675/21

Номер провадження 22-ц/816/1697/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Собини О. І.

сторони справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 ;

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 07 вересня 2021 року в складі судді Машини І.М., ухваленого в м. Ромни, повний текст судового рішення виготовлено 13 вересня 2021 року,

в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду із позовом у березні 2021 року, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь інфляційні витрати та 3 % річних за період з 03.04.2019 року по березень 2021 року.

Свої вимоги мотивує тим, що 11.02.2019 року Сумським апеляційним судом стягнуто з ОСОБА_2 на його користь 112351 грн. 49 коп. інфляційних витрат за прострочення виконання зобов`язання та 3 % річних, що складає 17105 грн. 33 коп. 03.04.2019 року за його зверненням до ДВС було відкрито виконавче провадження. Вказує, що з моменту відкриття виконавчого провадження по 12.08.2019 року ОСОБА_2 не сплачував грошових коштів., а в період з 12.08.2019 по 16.02.2021 року сплатив 5941 грн. 53 коп., тому внаслідок тривалого невиконання ОСОБА_2 рішення Сумського апеляційного суду він має право на отримання сум передбачених законом за весь час прострочення виконання зобов`язання з моменту порушення грошового зобов`язання.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 07 вересня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що невиконання рішення суду про стягнення інфляційних витрат та 3 % річних від простроченої суми, нарахованих в порядку ст. 625 ЦК України не можна розцінювати як грошове зобов`язання в розумінні ст. 625 ЦК України, а тому відсутні правові підстави для застосування до спірних правовідносин приписів частини другої ст. 625 ЦК України.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

При цьому вказує, що за період розгляду справи, а саме 07.07.2021 року відповідачем були сплачені грошові кошти, а 08.07.2021 року було закінчено виконавче провадження. За таких обставин ним було подано уточнену позовну заяву, яку судом першої інстанції було залишено без розгляду. Вказує, що ст. 625 ЦК України не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора за відсутності реального виконання боржником свого зобов`язання не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, оскільки зобов`язання залишається не виконаним належним чином. Загальною ознакою цивільно правової відповідальності є її компенсаторний характер, а тому її заходи спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Наявність виконавчого провадження є свідченням того, що відповідач є боржником та не належним чином виконував свої грошові зобов`язання.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Вказує, що судом постановлене законне та обґрунтоване рішення, тому підстав для його скасування немає, а доводи апеляційної скарги є безпідставними, оскільки стягнуті з нього інфляційні витрати та річні не є боргом на який вони повторно нараховуються.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як вбачається із цивільної справи та встановлено судом першої інстанції, постановою Сумського апеляційного суду від 11.02.2019 по справі № 191/579/18 з ОСОБА_2 було стягнуто на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати 112 351, 49 грн. та 3% річних за прострочення виконання зобов`язання, що у грошовому вираженні становить 17 105, 33 грн. (а.с.25-31).

На підставі вказаної постанови суду видано виконавчий лист та державною виконавчою службою було відкрито виконавче провадження № 58786499 з примусового виконання рішення суду (а.с.3-4).

Згідно листа Роменського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 19.02.2021 № 8547 на адресу позивача на виконанні вказаного відділу перебувало виконавче провадження №58786499. Відповідно до платіжних доручень № 8846 від 22.10.2019, № 8954 від 25.10.2019, № 10037 від 21.11.2019, №11112 від 19.12.2019, №1657 від 19.02.2020, №1726 від 25.02.2020, №2720 від 18.03.2020, №3813 від 23.04.2020, № 4902 від 13.05.2020, № 6426 від 09.06.2020, № 8087 від 06.07.2020, № 10502 від 13.08.2020, №11824 від 08.09.2020, № 13833 від 07.10.2020, № 15983 від 05.11.2020, №18844 від 08.12.2020, №122 від 05.01.2021, № 3247 від 15.02.2021 на користь стягувача перераховані кошти на загальну суму 5941,53 грн. (а.с.5-6).

Як зазначено у роздруківці з банківського рахунку ОСОБА_1 за період з 12.08.2019 по 16.02.2021 ОСОБА_2 сплачував такі суми: 12.08.2019 - 272,73 грн., 23.10.2019 - 32,38 грн., 28.10.2019 - 909,10 грн., 22.11.2019 - 363,64 грн., 20.12.2019 - 909,10 грн., 20.02.2020 - 272,73 грн., 26.02.2020 - 272,73 грн., 19.03.2020 - 181,82 грн., 27.04.2020 - 272,73 грн., 14.05.2020 - 272,73 грн., 10.06.2020 - 272,73 грн., 07.07.2020 - 272,73 грн., 14.08.2020 - 272,73 грн., 09.09.2020 - 272,73 грн., 08.10.2020 - 272,73 грн., 06.11.2020 - 181,82 грн., 09.12.2020 - 181,82грн., 06.01.2021 - 272,73 грн., 16.02.2021 - 181,82 грн. (а.с.7).

Відповідно до постанови державного виконавця № 58786499 про закінчення виконавчого провадження від 08.07.2021, ОСОБА_2 борг сплачений в повному розмірі відповідно до платіжних доручень № 6277 від 09.08.2019, № 8846 від 22.10.2019, № 8954 від 25.10.2019, № 10037 від 21.11.2019, №11112 від 19.12.2019, № 1657 від 19.02.2020, № 1726 від 25.02.2020, № 2720 від 18.03.2020, № 3913 від 23.04.2020, № 4902 від 13.05.2020, № 6426 від 09.06.2020, № 8087 від 06.07.2020, № 10502 від 13.08.2020, № 11824 від 08.09.2020, № 13833 від 07.10.2020, № 15983 від 05.11.2020, № 122 від 05.01.2021, № 3247 від 15.02.2021, № 5030 від 11.03.2021, № 5452 від 12.03.2021, № 7231 від 08.04.2021, № 10258 від 14.05.2021, № 12942 від 16.06.2021, № 14644 від 06.07.2021. Чинність арешту майна боржника припинено та скасовано інші заходи примусового виконання рішення.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За правилами встановленими ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 625 ЦПК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, законом встановлено обов`язок боржника в разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Колегія суддів звертає увагу, що статтею 625 ЦК передбачені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання які поширюються на всі види грошових зобов`язань.

Разом з цим, частиною 2 ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти. Із вказаного можна зробити висновок, що грошові зобов`язання між сторонами можуть виникати не лише із договорів, але й з інших підстав, зокрема, завдання майнової шкоди, а також факту наявності боргу встановленого рішенням суду.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що сам факт нарахування грошових коштів відповідно до ст. 625 ЦК України (інфляційні витрати та 3 % річних) виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, у розумінні наведених приписів кредитор, вправі вимагати стягнення в судовому порядку суми інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання. При цьому, базою (основою) для нарахування 3% річних та інфляційних втрат, згідно з вимогами наведеної норми, є сума основного боргу, необтяжена іншими нарахуваннями.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 12 березня 2018 року по справі № 914/712/16.

З матеріалів справи вбачається, що фактично позивач просить стягнути з відповідача нараховані йому суми інфляційних витрат та 3 % річних не на основну суму боргу, а на грошові кошти, які в свою чергу є нарахованими на основну суму заборгованості та стягнутими апеляційним судом на його користь у вигляді 3 % річних та інфляційних витрат.

Разом з цим, колегія суддів звертає увагу, що нарахування грошових коштів на стягнуті в судовому порядку інфляційні витрати та 3 % річних суперечить положенням ст. 625 ЦК України, оскільки зазначені суми не можна розцінювати як основне грошове зобов`язання в розумінні ст. 625 ЦК України, з огляду на те, що вони фактично і так є платою від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно відсутності правових підстав для застосування до спірних правовідносин приписів частини другої статті 625 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанцій ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права та фактично зводяться до переоцінки доказів наданої судом першої інстанції без посилення на обставини, які не були враховані при вирішенні справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував, обставини, що мають значення для справи і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 07 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: О.Ю. Кононенко

О.І. Собина