Справа № 567/1481/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2021 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя Василевич О.В.

секретар Клімович О.О.

з участю представника позивача - адвоката Струкової Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін в режимі відеоконференції з Житомирським районним судом цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратила право на користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в :

В Острозький районний суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом -житловим будинком з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову вказує, що він є власником житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , та у вищевказаному житловому будинку з 21.06.1989 р. зареєстрована ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та з 11.08.2004 р. - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зазначає, що впродовж тривалого періоду часу відповідачки за вищевказаним місцем реєстрації фактично не проживають - ОСОБА_2 з 1997р., а ОСОБА_3 з 2001р.

Відповідачки участі в утриманні будинку та в оплаті витрат за житлово-комунальні послуги не приймають, будь-які їхні особисті речі та майно у житловому будинку відсутні. Відповідачки мають постійне місце проживання на території іншої держави - Італії та є її громадянками.

Зазначає, що зважаючи на те, що відповідачки постійно проживають на території іноземної держави Італія, факт їхньої реєстрації у належному йому житловому будинку створює значні незручності, оскільки наявність факту такої реєстрації унеможливлює вільне розпорядження своєю власністю.

Вказує, що відповідачки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є членами його сім`ї, та не проживають у будинку понад більш як 23 та 20 років, відповідно. Між ним та відповідачками договір найму житлового приміщення не укладався та в установленому законом порядку такий договір в органі місцевого самоврядування не реєструвався.

Зазначає, що факт реєстрації відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у належному йому на праві власності житловому будинку порушує його право власності, оскільки перешкоджає йому вільно володіти, користуватися та розпоряджатися майном, що й спонукало його звернутися до суду з вищевказаним позовом.

Ухвалою суду від 19.11.2021р. відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, відповідачам встановлено строк для подачі відзиву на позовну заяву.

Окрім того, згідно іншої ухвали суду від 19.11.2021 р. витребувано з Центру обробки спеціальної інформації Адміністрації державної прикордонної служби України відомості про факти перетину державного кордону України у будь-якому напрямку відносно ОСОБА_2 за період з 01.01.1998р. по теперішній час, та відносно ОСОБА_3 за період з 01.01.2001р. по теперішній час.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про місце, день та час судового розгляду був повідомлений належним чином.

Відповідачки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, в поданих до суду заявах, кожна окремо, позовні вимоги визнали повністю та просили розгляд справи здійснювати у їх відсутності.

Суд, розглянувши справу, відповідно до ст.ст.274-279 ЦПК України, за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Струкова Л.В. заявлені позовні вимоги підтримала з підстав, викладених в позовній заяві, просила суд їх задовольнити в повному обсязі, визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право на користування житлом - житловим будинком з надвірними будівлями за адресою : АДРЕСА_1 .

Вказала, що позивачу ОСОБА_1 належить на праві приватної власності житловий будинком з надвірними будівлями за адресою : АДРЕСА_1 . Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 добровільно виселилися із вказаного житлового будинку та більше у ньому не проживають вже понад як 20 років, так як виїхали на постійне проживання за межі України. Їх особисті речі у будинку відсутні, участі в оплаті комунальних послуг за житловий будинок відповідачі не приймають. Вказала, що факт реєстрації відповідачів створює для позивача перешкоди у користуванні своїм майном у зв`язку з чим він вимушений був звернутися до суду з вищевказаним позовом.

Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, приходить до наступного висновку.

З досліджених в судовому засіданні письмових доказів судом встановлено наступні обставини.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26.01.2021р., витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 26.01.2021 р., витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.01.2021р. позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 (а.с.11-13).

Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №285 від 17.09.2021 р., актів обстеження матеріально-побутових умов проживання заявника від 03.09.2021р., адресних довідок виконавчого комітету Острозької міської ради від 18.11.2021 р. та копій паспортів серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 відповідачки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані у належному позивачу житловому будинку з надвірними будівлями, що розташований в АДРЕСА_1 (а.с.14-18, 20-23, 33, 34).

З доводів позивача судом встановлено та не заперечується відповідачками, що між сторонами договір найму житла не укладався і такий договір в органі місцевого самоврядування не реєструвався.

Згідно відомостей, отриманих від Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 02.12.2021 р. ОСОБА_2 востаннє перебувала на території України з 04.08.2020 р. по 09.08.2020 р. та на даний час перебуває за межами України, що додатково підтверджується відміткою працівника прикордонної служби у паспорті ОСОБА_2 для виїзду за кордон.

Згідно відмітки працівника прикордонної служби у паспорті ОСОБА_3 для виїзду за кордон 13.04.2014 р. вона залишила територію України та не поверталась.

Таким чином, з матеріалів справи судом встановлено, що відповідачки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , будучи зареєстрованими у житловому будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , фактично у ньому не проживають більше одного року, та не є членами сім`ї позивача.

Водночас судом встановлено, що між позивачем та відповідачками не існує договірних відносин з приводу порядку та умов користування вищевказаним житловим будинком, договір найму житлового приміщення між сторонами не укладався та у встановленому порядку не реєструвався.

Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст.379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Частиною першою ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою ст.156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої ст.156 ЖК УРСР, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач не є членом сім`ї власника будинку в розумінні ст.156 ЖК УРСР, не проживає разом з нею та не веде спільне господарство, що підтверджується поясненнями свідків.

Доказів, які б підтверджували наявність правовідносин між відповідачем та позивачем, як власником житла на даний час, відповідачем суду не надано.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Водночас суд враховує, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Як вже зазначалося, судом встановлено, що відповідачі не є членами сім`ї позивача, а також не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом і ведуть спільне господарство.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені, зокрема статтями 16, 386, 391 ЦК України.

Положеннями ч.1 ст.317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

У разі порушення своїх прав власник, згідно зі ст.391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

При цьому положення ст.391 ЦК України підлягають застосуванню у тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Згідно положень ст.405 ЦК України члени сім`ї власника, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Зазначені норми матеріального права визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

В судовому засіданні встановлено, що відповідачі не є співвласниками спірного житлового будинку, не є членами сім`ї позивача, факт реєстрації відповідачів у спірному будинку створює позивачу безумовні перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном та порушує право позивача на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю, в тому числі реалізації її прав на соціальний захист та майнових прав.

Окрім того, Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Водночас, відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як вбачається із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою.

Отже, виходячи з того, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Тому, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з цим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою та про оголошення фізичної особи померлою.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом.

Відповідно до ст.ст.76-83 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

В судовому засіданні з позовної заяви, пояснень представника позивача, досліджених письмових доказів, які не викликають сумніву у їх об`єктивності, встановлено, що відповідачки не проживають в спірному будинку більше одного року, при цьому залишили будинок позивача самостійно, поважних причин не проживання за адресою реєстрації та підстав для продовження терміну зберігання за ними права користування житловим приміщенням не встановлено, особисті речі відповідачів у житловому будинку відсутні, участі в оплаті комунальних послуг за будинок відповідачки не приймають, що свідчить про втрату ними інтересу до зазначеного житла як до свого постійного місця проживання, реєстрація відповідачів за місцем проживання у спірному будинку, є перешкодою для розпорядження позивачем своїм майном.

Одночасно, вирішуючи спір, суд враховує, що право позивача є абсолютним і полягає у здійсненні права беззаперечного користування і розпорядження своїм майном, а відтак його право підлягає захисту, шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком з надвірними будівлями за адресою : АДРЕСА_1 .

Одночасно, суд вважає, що визнання відповідачок такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в цілому відновить порушене право позивача.

На підставі ст.ст. 383, 391, 405 ЦК України, керуючись ст.ст.10, 12, 258-259, 263-265 ЦПК України,-

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ), ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 ) про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ) такими, що втратили право на користування житлом - житловим будинком з надвірними будівлями за адресою : АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду через Острозький районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 17 грудня 2021р.

Суддя Острозького районного судуВасилевич О.В.