Справа № 950/1849/20
Номер провадження 2/950/70/21
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2021 року Лебединський районний суд Сумської області

в складі: головуючого судді Чхайло О. В.,

при секретарі судового засідання Сивоконь А.І.,
з участю: представників позивачів адвокатів Макаренка О.С., Стеценка В.М., представника відповідача Гришаєва О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Лебедин матеріали цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Військової частини № НОМЕР_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої злочином,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі в особі свого представника звернулися до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що їх син ОСОБА_3 , 1990 року народження, 12.11.2015 уклав контракт про проходження військової служби у Збройних силах України на посадах осіб сержантського складу у військовій частині НОМЕР_2 . 14.12.2015 ОСОБА_3 вибув у відрядження в зону проведення АТО (м. Соледар, Донецької області) для виконання службових (бойових) завдань. 01.03.2016 від отриманих вогнепальних поранень ОСОБА_3 загинув. Поранення останньому спричинив підполковник ОСОБА_4 , військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 , який, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, із закріпленої за ним штатної табельної зброї - автомата АКС-74У № НОМЕР_3 , здійснив постріл у ОСОБА_3 . Вироком Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25.11.2019 ОСОБА_4 визнано винуватим за ч. 1 ст. 115 КК України та засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років з позбавленням військового звання «підполковник». У зв`язку зі смертю сина позивачі зазнали глибоких моральних страждань та вважають, що мають право на відшкодування моральної шкоди, що оцінюють в 1000000 грн., по 500000 грн. кожному, яку просять стягнути з відповідача.
За клопотанням сторони позивачів у підготовчому судовому засіданні 20.11.2021 (а.с. 141-142) судом постановлено протокольну ухвалу, якою замінено первісного відповідача військову частину НОМЕР_2 на належного військову частину НОМЕР_1 .
В судовому засіданні представники позивачів позовні вимоги підтримали повністю з мотивів, наведених в позовній заяві. Вважають, що належним відповідачем у справі є військова частина НОМЕР_1 , військовослужбовцем якої був колишній підполковник ОСОБА_4 , за яким у зв`язку з військовою службою була закріплена вогнепальна зброя - автомат АКС-74У № НОМЕР_3 , внаслідок застосування якої загинув син позивачів, та яка була повернута за вироком суду в/ч НОМЕР_1 .
Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, посилаючись на те, що ОСОБА_4 підписав контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України з Міністерством оборони України. В жодному пункті контракту не зазначено в якій саме військовій частині буде проходити військову службу військовослужбовець. Це доводить, що сторонами у трудовому договорі є військовослужбовець та Міністерство оборони України. Також зауважив, що хоча за вироком суду автомат АКС-74У № НОМЕР_3 повернутий військовій частині НОМЕР_1 , але встановлення належності даної зброї тій чи іншій військовій частині судом не здійснювалося. З січня 2016 по березень 2016 будь-яка зброя, що закріплена за військовою частиною НОМЕР_1 , в тому числі автомат АКС-74У № НОМЕР_3 , ОСОБА_4 не видавалась. Відповідно до рішення ТВО ПЗН ГШ ЗС України від 02.01.2016 та наказу (по стройовій частині) командира в/ч НОМЕР_1 , вибуваючи у відрядження, зброєю ОСОБА_4 не забезпечувався. Тому представник вважає, що військова частина НОМЕР_1 не є належним відповідачем у справі та у задоволенні позовних вимог просить відмовити повністю.
Заслухавши представників сторін, дослідивши докази у справі, суд вважає, що між сторонами мають місце цивільні правовідносини пов`язані зі спорами про відшкодування шкоди, позовні вимоги обґрунтовані частково і підлягають частковому задоволенню, з огляду на таке.
Судом встановлено, що позивачі є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 7).
Матеріалами справи в їх сукупності доводиться, що 12.11.2015 року ОСОБА_3 уклав контракт про проходження військової служби у Збройних силах України на посадах осіб сержантського складу у військовій частині НОМЕР_2 .
На підставі наказу № 295 від 14.12.2015 (а.с. 9) молодший сержант ОСОБА_3 14.12.2015 вибув у відрядження до м. Солідар Донецької області для виконання службових (бойових) завдань у складі спільного центру у зоні проведення антитерористичної операції. Термін відрядження з 14.12.2015 «до виконання завдання».
Проходячи військову службу в зону проведення АТО, ОСОБА_3 загинув.
З свідоцтва про смерть (а.с 6) вбачається, що останній помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у с. Бердянське, Волноваського району, Донецької області.
Відповідним судовим рішення, ухваленим у кримінальному провадженні, доводиться той факт, що загибель ОСОБА_3 сталася внаслідок протиправних дій підполковника ОСОБА_4 , військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 .
Так, вироком Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25.11.2019 (а.с. 58-69) встановлено, що ОСОБА_4 , проходячи військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Збройних сил України на посаді начальника циклової комісії з управління повсякденної діяльності підрозділів, у військовому званні «підполковник», 01.03.2016 року перебуваючи за місцем несення служби у приміщенні спостережного пункту, який розташований в житловому будинку в АДРЕСА_1 , знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, застосовуючи закріплену за ним у зв`язку з військовою службою вогнепальну зброю - автомат АКС-74 НОМЕР_4 , здійснив не менше трьох пострілів автоматичною чергою в життєво важливі органи тіла військовослужбовця військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_3 , чим заподіяв останньому тілесні ушкодження у вигляді: множинних кульових наскрізних поранень грудної клітини ліворуч, живота ліворуч з пошкодженням лівої легені, розтрощенням селезінки, петель тонкого та товстого кишковика, вогнепального кульового перелому 7-го ребра та крила лівої клубової кістки, лівої сідниці, які ускладнилися гострим малокрів`ям внутрішніх органів, набряком головного мозку та легень, які утворилися від пробивної дії снарядів - куль, які були випущені з вогнепальної зброї, як мінімум від трьох пострілів, прижиттєво перед смертю, та стосовно до живих осіб по ступеню тяжкості відносяться, як окремо так і в своїй сукупності, до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент їх спричинення та саме від яких настала смерть ОСОБА_3 .
За даним вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, та призначено йому покарання у виді 11 (одинадцять) років позбавлення волі з позбавленням військового звання «підполковник».
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилаються на те, що з втратою сина їм завдана моральна шкода внаслідок великих душевних страждань, яку позивачі оцінюють в 1000000 грн., по 500000 грн. кожному.
Суд частково погоджується з такими вимогами ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та при ухваленні рішення виходить з наступного
Згідно з ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
Судом встановлено, що позивачі є батьками ОСОБА_3 , який на момент смерті був зареєстрований, а до служби в ЗСУ постій проживав разом з ними за адресою: АДРЕСА_2 , що вбачається з довідки Підопригорівської сільської ради (а.с. 8).
Таким чином, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають право за законом на відшкодування моральної шкоди, завданої їм загибеллю сина.
Згідно з ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Відповідно до ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
За змістом частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).
Тобто володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом.
Згідно зі статтею 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних силах України» військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до Збройних сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних сил України воно набуває статусу військового майна.
Військове майно - це державне майно (зокрема, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси), закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних сил України (стаття 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних силах України»).
За змістом частини другої статті 14 Закону України «Про Збройні Сили України» майно, закріплене за військовими частинами Збройних сил України, є державною власністю і належить їм на праві оперативного управління.
Частиною першою статті 137 Господарського кодексу України визначено, що правом оперативного управління визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом).
Згідно зі статтею 5 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» за шкоду і збитки, заподіяні правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором.
Враховуючи, що військові частини володіють на праві оперативного управління закріпленим за ними Міністерством оборони України військовим майном, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, вони несуть відповідальність згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 243/10982/15-ц.
В постанові Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №592/4160/17 про стягнення моральної шкоди, спричиненої смертю військовослужбовця, колегія суддів дійшла висновку, що належним відповідачем у вказаній справі є саме військова частина, а не Міністерство оборони України.
Тому суд не знаходить обґрунтованими та не може прийняти до уваги заперечення представника відповідача в тій частині, що належним відповідачем у справі є Міністерство оборони України, яке уклало контракт з ОСОБА_4 про проходження останнім військової служби у Збройних Силах України.
Також суд не приймає до уваги заперечення представника відповідача й про те, що у вироку суду, ухваленому відносно ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 115 КК України, допущено помилку про повернення автомата АКС-74У № НОМЕР_3 військовій частині НОМЕР_1 , оскільки встановлення належності даної зброї тій чи іншій військовій частині судом не здійснювалося.
За змістом ч. 1 ст. 368 КПК України ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити ряд питань, в тому числі, що належить вчинити з майном, на яке накладено арешт, речовими доказами і документами.
Вирок Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25.11.2019 (а.с. 58-69), про неправильність висновків якого заявляє представник відповідача, переглядався судом апеляційної інстанції та був залишений без змін ухвалою Донецького апеляційного суду від 17.08.2020 (а.с. 30-31), в тому числі щодо встановлених судом першої інстанції фактичних обставин справи, а саме що постріли засуджений здійснив з закріпленої за ним у зв`язку з військовою службою у військовій частині НОМЕР_1 вогнепальної зброї - автомата АКС-74У № НОМЕР_3 та стосовно рішення суду про повернення зазначеного речового доказу військовій частині НОМЕР_1 .
Ухвалюючи вирок, Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області зазначив, що долю речових доказів у кримінальному провадженні слід вирішити за правилами ст. 100 КПК України, за змістом якої речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю. Гроші, цінності та інше майно, які підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та/або зберегли на собі його сліди, конфіскуються, крім випадків, коли власник (законний володілець) не знав і не міг знати про їх незаконне використання. У такому разі зазначені гроші, цінності та інше майно повертаються власнику (законному володільцю).
Доказів того, що вирок суду стосовно засудженого ОСОБА_4 містить неточності чи будь-які невідповідності, що він змінювався, чи до його змісту в тій чи іншій частині вносилися виправлення, в ході судового розгляду даного провадження військовою частиною НОМЕР_1 надано не було.
В своїх запереченнях представник відповідача стверджує, що з січня 2016 по березень 2016 будь-яка зброя, що закріплена за військовою частиною НОМЕР_1 , ОСОБА_4 не видавалася. Відповідно до рішення ТВО ПЗН ГШ ЗС України від 02.01.2016 та наказу (по стройовій частині) командира НОМЕР_1 зброєю ОСОБА_4 не забезпечувався.
Однак, вищезгадане рішення ТВО ПЗН ГШ ЗС України від 02.01.2016 суду як доказ не надане, а з наказу (по стройовій частині) № 5 від 12.01.2016 (а.с. 156) не вбачається той факт, що ОСОБА_4 , вибуваючи у відрядження до м. Солідар Донецької області, зброєю не забезпечувався.
При цьому, з наданої книги обліку наявності та руху військового майна в/ч НОМЕР_1 (а.с. 158-163), на яку посилається сторона відповідача, суд не може зробити однозначний висновок про відсутність на обліку військової частини НОМЕР_1 вогнепальної зброї - автомата АКС-74У № НОМЕР_3 .
З наведених вище підстав суд також критично відноситься й до змісту довідки (а.с. 93).
Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З огляду на викладене, суд вважає, що сторона відповідача не спростувала належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами факти, встановлені вироком Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25.11.2019 в тій частині, що ОСОБА_4 , проходячи військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , мав закріплену за ним у зв`язку з військовою службою вогнепальну зброю - автомат АКС-74 НОМЕР_4 , пострілом з якого вбив ОСОБА_3 01.03.2016.
Таким чином, суд дійшов висновку, що обов`язок відшкодувати позивачам у справі моральну шкоду, яку їм було заподіяно внаслідок злочинних дій військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , слід покласти саме на відповідача.
При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, суд враховує, положення ст. 23 ЦК України, згідно з якими особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Пленуму Верховного Суду України у п. 9 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 N 4 (з наступними змінами та доповненнями) зазначив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості. Визнаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , суд враховує, що завдана їм моральна шкода полягає у значних душевних стражданнях, яких батьки зазнала у зв`язку зі смертю рідної людини - свого сина, істотними та незворотними змінами звичного устрою їх життя, неможливістю відновити становища, яке існувало раніше.
Крім того, суд враховує обставини встановлені вироком Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25.11.2019, зокрема те, що дії обвинуваченого ОСОБА_4 , пов`язані з застосуванням зброї, були навмисними, вчинялися ним в стані алкогольного сп`яніння та не були спровоковані поведінкою загиблого ОСОБА_3 .
Разом з цим, враховуючи обставини справи, характер та глибину душевних страждань і переживань потерпілих, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає за необхідне стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рахунок компенсації моральної шкоди по 350 000 грн. кожному.
Оскільки рішення ухвалене на користь позивачів, які за законом звільнені від сплати судового збору, суд вважає необхідним дані витрати покласти на відповідача пропорційно до задоволених у справі вимог, а саме 70 % від загального розміру моральної шкоди, заявленого в позові, що становить 1589 грн. за ставкою, діючою на час ухвалення рішення суду.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 7, 8, 10, 12, 13, 137, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 23, 170, 1168, 1172, 1187 ЦК України, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити частково.
Стягнути з Військової частини № НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_6 ) на відшкодування завданої маральної шкоди кошти в розмірі 350 000 (триста п`ятдесят тисяч) грн.
Стягнути з Військової частини № НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_7 ) на відшкодування завданої маральної шкоди кошти в розмірі 350 000 (триста п`ятдесят тисяч) грн.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з Військової частини № НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) на користь держави судовий збір в розмірі 1589 грн. (отримувач коштів ГУК у м. Києві/м.Київ/22030106, код за , банк отримувача Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача UA0026001, код класифікації доходів бюджету 22030106).
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сумського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено 23.02.2021

Суддя Чхайло О. В.