Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" грудня 2021 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді: Гончарука В.П.,

за участю секретаря: Гриценко О.І.,

представників позивача - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_6 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Моісеєва Галина Василівна про скасування договору купівлі-продажу, визнання його недійсним та скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, суд, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_4 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 02 березня 2020 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Моісеєвою Галиною Василівною, зареєстрованого в реєстрі за №186.; Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №51410946 від 02.03.2020 року виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Моісеєвою Галиною Василівною, щодо квартири АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 16.03.2007 між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 було укладено договір дарування квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Квартира АДРЕСА_3 , що знаходиться в будинку АДРЕСА_4 загальною площею 138,7 кв. м., належала на праві власності ОСОБА_7 . ОСОБА_7 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі до 2007 року. Шлюб розірвано 02.08.2007 року. У шлюбі у ОСОБА_7 та ОСОБА_6 народився син ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу ОСОБА_7 з метою забезпечення його дитини ( ОСОБА_4 ) належними умовами проживання і розвитку мав намір оформити договір дарування Квартири на сина - ОСОБА_4 , однак ОСОБА_6 , переконала його, що договір дарування Квартири необхідно укласти саме з нею, оскільки так буде краще для дитини, а Квартира фактично буде власністю дитини. ОСОБА_6 запевнила ОСОБА_7 , що переоформить Квартиру на сина, який на момент укладання договору дарування квартири був малолітньою дитиною, після досягнення ним повноліття. Після досягнення повноліття ОСОБА_4 , його мати ОСОБА_6 відмовилася здійснювати переоформлення Квартири у власність ОСОБА_4 , та мала на меті продати Квартиру третім особам, тим самим позбавивши ОСОБА_4 права на житло, оскільки останній не має у власності будь-якої іншої житлової площі.

02.03.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Моісеєвою Галиною Василівною проведено державну реєстрацію, на підставі договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , власником якої являється ОСОБА_5 . Враховуючи вищевикладене, встановлено, що ОСОБА_6 продала Квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 відповідно до договору купівлі-продажу ОСОБА_8 , без інформування та дозволу інших її мешканців, а саме ОСОБА_4 , який являється її сином.

Звертаючись до суду з даним позовом про визнання договору купівлі - продажу Квартири недійсним та застосування наслідків недійсності правочину, позивач ОСОБА_4 посилається, що даний договір повинен бути визнаний недійсним та скасований, оскільки порушені права сина ОСОБА_6 - ОСОБА_4 , який зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 , являється непрацездатною дитиною, оскільки здобуває вищу освіту та є студентом Національному університету біоресурсів природокористувань України на денній формі навчання.

28 липня 2020 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відкрито провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_6 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Моісеєва Галина Василівна про скасування договору купівлі-продажу, визнання його недійсним та скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, розгляд справи постановлено провести в порядку загального позовного провадження.

18 грудня 2020 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва накладено арешт на нерухоме майна, а саме: на квартиру АДРЕСА_1 .

12 травня 2021 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_6 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Моісеєва Галина Василівна про скасування договору купівлі-продажу, визнання його недійсним та скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі виходячи з підстав викладених у змісті позовної заяви та письмових пояснення по суті спору, просив прийняти рішення, яким їх задовольнити. Крім того, зазначив, що ОСОБА_6 продала квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 відповідно до договору купівлі-продажу ОСОБА_8 , без інформування та дозволу інших її мешканців, а саме- ОСОБА_4 , який являється її сином.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі з підстав викладених у письмових запереченнях та відзиві на позовну заяву, які містяться в матеріалах справи. Просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Третя особа ОСОБА_6 у судове засідання не з`явилася, про день час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. До суду надійшля заява про розгляд справи без її участі.

Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Моісеєва Галина Василівна, в судове засідання не з`явився, про день час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. До суду надійшля заява про розгляд справи без її участі. Крім того, від третьої особи до суду надійшли письмові пояснепння, щодо предмету спору, в яких приватний нотаріус зазначав про законність та обгрунтованість посвідчення спірного договору купівлі-продажу квартири.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно частин 1 та 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства.

В судовому засіданні встановлено, що 16.03.2007 між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 було укладено договір дарування квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироник Оксаною Вікторівною., зареєстровано в реєстрі за № 1048.

Квартира АДРЕСА_1 загальною площею 138,7 кв. м., належала на праві власності ОСОБА_7 .

ОСОБА_7 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі до 2007 року, однак даний люб розірвано 02.08.2007 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу Серія НОМЕР_1 .

У шлюбі у ОСОБА_7 та ОСОБА_6 народився син ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія НОМЕР_2 .

В свою чергу ОСОБА_4 є позивачем по справі.

02 березня 2020 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Моісеєвою Галиною Василівною, зареєстрованого в реєстрі за №186.

Так, 02.03.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Моісеєвою Галиною Василівною проведено державну реєстрацію, на підставі договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , власником якої являється ОСОБА_5 . (підстава для внесення запису у реєстр стало Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 51410946 від 02.03.2020 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу м. Києва Моісеєвою Галиною Василівною).

Разом з тим, судом встановлено, що відповідно до Інформаційних довідок №216860490, № від 18.07.2020 та №202526862 від 02.03.2020 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 на праві власності належить ОСОБА_8 .

Даючи оцінку доводам позову про недійсність правочину та порушення оспорюваним договором прав позивача суд керується положеннями цивільного законодавства, які встановлюють умови чинності правочинів, підстави визнання правочину недійсним та визначають правові наслідки недійсності правочинів.

Так, за змістом частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У відповідності до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, за змістом вимог ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, та у відповідності з приписами ч. 3 ст. 640 ЦК України, є укладеним з дня такого посвідчення.

Таким чином, звертаючись до суду з даним позовом про визнання договору купівлі - продажу Квартири недійсним та застосування наслідків недійсності правочину, сторона позивача посилається, вказує на те, що даний договір повинен бути визнаний недійсним та скасований, оскільки порушені права сина ОСОБА_6 - ОСОБА_4 , який зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 , являється непрацездатною дитиною, оскільки здобуває вищу освіту та є студентом Національному університету біоресурсів природокористувань України на денній формі навчання.

Як вже зазначалось вище, судом було встановлено, що відповідно до спірного договору купівлі-продажу квартири від 02.03.2020 року, ОСОБА_6 продала відповідачу ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 .

Зазначений договір було укладено ОСОБА_6 після розірвання шлюбу із ОСОБА_7 .

З тексту зазначеного договору, а також копій матеріалів справи, вбачається, що продавцю ОСОБА_6 зазначена квартира належала на праві особистої приватної власності на підставі договору дарування квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироник Оксаною Вікторівною., зареєстровано в реєстрі за № 1048 від 16.03.2007 року.

Слід вказати на те, що на час укладення спірного договору документи на підставі яких ОСОБА_6 володіла квартирою на праві особистої приватної власності та, відповідно, зареєструвала це майно за собою, як єдиний власник, є чинними, у встановленому законом порядку оскаржені не були.

Крім того, вимог про визнання зазначеної квартири спільною сумісною власністю подружжя, пред`явлено не було, як і відсутні судові рішення, зокрема, про визнання зазначеної квартири спільною сумісною власністю подружжя, а відтак посилання сторони позивача на те, що при укладенні спірного договору приватним нотаріусом не було отримано згоди від позивача, який зареєстрований у даній Квартирі та являється непрацездатним сином ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а відтак наявні ознаки недійсності правочину, - є безпідставними.

В ході розгляду справи стороною позивача не доведено, а судом не встановлено, що ОСОБА_6 володіла квартирою одноособово незаконно, неправомірно зареєструвала за собою право власності на об`єкт нерухомості та не мала достатньої дієздатності на відчуження квартири, а відтак підстав вважати, що договір купівлі-продажу квартири від 02.03.2020 року було укладено із порушенням вимог закону, на який посилається сторона позивача, - немає.

Крім того, слід зазначити, що і з іншими доводами, які наводились стороною позивача в частині визнання договору купівлі-продажу недійсним суд погодитись не може, оскільки, судом встановлено, що між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу квартири, який було посвідчено нотаріально, та з його змісту вбачається, що сторони, вчиняючи цей правочин, діяли добровільно і перебували при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміли значення своїх дій, та дієздатність правоздатність сторін була перевірена нотаріусом, а підписи на договорі купівлі-продажу вчинені особисто сторонами в присутності нотаріуса, та доказів зворотному матеріали справи не містять.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, частинами першою-третьою та п`ятою вказаної статті передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Доказами в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Вказані вимоги процесуального закону, на переконання суду, стороною позивача залишились невиконаними.

В ході розгляду справи стороною позивача не доведено, а судом не встановлено, що 02.03.2020 року правочин було вчинено продавцем без наявності достатньої цивільної дієздатності.

Аналізуючи надані суду докази, враховуючи встановлену законом презумпцію правомірності правочину, суд приходить до висновку, що 02.03.2020 року ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу квартири, реалізуючи надане їй законом право розпоряджатися належним її майном на власний розсуд в межах гарантованої ст.ст. 6, 627 ЦК України свободи договору, при його укладенні сторони розуміли правову природу правочину та наслідки його вчинення, з будь-якими заявами чи зауваженнями при укладанні договору не звертались, були ознайомлені із його змістом, та посилання сторони позивача на те, що мати позивача ОСОБА_6 не мала достатньо необхідного обсягу цивільної дієздатності, не отримавши від позивача відповідної згоди, який є повнолітнім її сином, непрацездатним та зареєстрованим за адресою спірної квартири, не знайшло свого об`єктивного підтвердження.

На переконання суду, встановлені під час розгляду справи обставини не вказують на укладення спірного договору із порушенеям вимог закону, що виключає можливість визнання оспорюваного договору недійсним з підстав, передбачених законом.

Суд наголошує на тому, що позивач на свій розсуд обрав спосіб захисту порушеного права та розпорядився своїми правами щодо предмету спору, і суд, дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеному ст. 13 ЦПК, розглядає дану справу лише в межах заявлених позивачем вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Інші доводи сторони позивача зазначені в обґрунтування позовних вимог не спростовують наведених висновків суду.

Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Щодо вимоги сторони позивача про скасування запису про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, то вона жодним чином необґрунтована позивачем, а тому також не підлягають задоволенню судом.

Вказана вимога позивача не є належним способом захисту у розумінні положень цивільного законодавства України, та не підлягають задоволенню судом, виходячи з наступного.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Чинна редакція ч. 3 статті 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не передбачає такий спосіб судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав.

Отже, вимога позивача скасувати запис про державну реєстрацію прав не передбачена чинним законодавством України, не є належним способом захисту прав та інтересів позивача, а тому не може бути задоволена судом.

Чинна редакція ч. З ст. 26 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи:

8)судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав;

9)судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав;

10)судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Ураховуючи те, що у діях приватного нотаріуса не вбачається порушень законодавства України, яке діяло на момент прийняття рішення приватним нотаріусом та вчинення ним реєстраційних дій щодо договору купівлі-продажу квартири від 02.03.2020, то не існує жодних підстав для скасування такого рішення.

Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_6 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Моісеєва Галина Василівна про скасування договору купівлі-продажу, визнання його недійсним та скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

З огляду на те, що суд відмовляє у позові, а судові витрати понесені лише позивачем, на підставі статті 141 ЦПК України їх розподіл не здійснюється.

Керуючись ст. 129 Конституції України, ст. ст. 203, 215, 216, 627, 638, 640, 655, 657 ЦК України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. ст. 12, 13, 81, 89, 133, 141, 200, 206, 247, 259, 263, 264-265, 273, 353, 430 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_6 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Моісеєва Галина Василівна про скасування договору купівлі-продажу, визнання його недійсним та скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 17 грудня 2021 року.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач - ОСОБА_4 ІПН НОМЕР_3 , місце проживання : АДРЕСА_5 - 74;

Відповідачі: ОСОБА_5 , ІПН НОМЕР_4 , адреса проживання: АДРЕСА_2 ;

Треті особи: ОСОБА_6 , ІПН НОМЕР_5 , адреса проживання: АДРЕСА_2 ;

Приватний нотаріус КМНО Моісеєва Галина Василівна, адреса: м. Київ, вул. Сімферопольська, буд.9, прим. 67-а.

Суддя