Постанова

Іменем України

24 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 736/286/20

провадження № 61-17877св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Корюківська міська рада Чернігівської області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Корюківська районна державна нотаріальна контора Чернігівської області

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Корюківського районного суду Чернігівської області, у складі судді Кутового Ю. С., від 02 липня 2020 року та постанову Чернігівського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Онищенко О. І., Губар В. С., Скрипки А. А., від 28 жовтня 2020 року.

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Корюківської міської ради Чернігівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Корюківська районна державна нотаріальна контора Чернігівської області, про визнання права власності на спадкове майно.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що вона є єдиним спадкоємцем майна, яке належало померлому батьку ОСОБА_3 , а саме 3/4 частки його спадкового майна успадковано за заповітом та 1/4 частка успадкована після смерті матері ОСОБА_4 , яка була спадкоємцем обов`язкової частки. Позивач стверджувала, що її батьку на праві власності належав будинок по АДРЕСА_1 . На запит в. о. нотаріуса Корюківської державної нотаріальної контори Корюківським районним бюро технічної інвентаризації повідомлено, що в м. Корюківка вул. Трудова відсутня, будинок насправді знаходиться по АДРЕСА_1 , а в свідоцтві неправильно вказано населений пункт. У свою чергу адресу: АДРЕСА_1 , було присвоєно сусідньому будинку, право власності на який зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ще 10 жовтня 2012 року. Позивач вважала, що відновлення її прав можливо шляхом визнання за нею права власності на спадкове нерухоме майно.

Із урахуванням викладеного, позивач просила визнати за нею право власності: на 3/4 житлового будинку, що належав ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі свідоцтва № НОМЕР_1 про право особистої власності на домоволодіння, виданого 10 липня 1962 року виконавчим комітетом Корюківської міської ради депутатів трудящих Чернігівської області, зареєстрованого в Чернігівському міжміському бюро технічної інвентаризації (далі - Чернігівське МБТІ) 13 липня 1962 року в реєстровій книзі за № 2207, з присвоєнням домоволодінню адреси будинок АДРЕСА_1 ; на 1/4 частину житлового будинку, що належав ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі свідоцтва № НОМЕР_1 про право особистої власності на домоволодіння, виданого 10 липня 1962 року виконавчим комітетом Корюківської міської ради депутатів трудящих Чернігівської області, зареєстрованого в Чернігівському МБТІ 13 липня 1962 року в реєстровій книзі за № 2207, спадкоємцем якого була дружина - ОСОБА_4 , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав та померла, з присвоєнням домоволодінню адреси будинок АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Корюківського районного суду Чернігівської області від 02 липня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги, із урахуванням положень статті 392 ЦК України, до задоволення не підлягають, оскільки позивач фактично просить визнати за нею право власності в порядку спадкування після смерті батька на житловий будинок, що належав йому на підставі свідоцтва № НОМЕР_1 про право особистої власності на домоволодіння, виданого 10 липня 1962 року виконавчим комітетом Корюківської міської ради депутатів трудящих Чернігівської області, при цьому на будинок, що знаходиться в іншому населеному пункті та відповідно до вищевказаного свідоцтва не належав за життя спадкодавцю. Також позивач просила присвоїти домоволодінню адресу, що належить до компетенції органу місцевого самоврядуванню.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 28 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 02 липня 2020 року - без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що районний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не надано беззаперечних доказів належності спадкодавцеві ОСОБА_3 будинку АДРЕСА_1 .Позивач фактично просила визнати за нею право власності в порядку спадкування на будинок, який знаходиться в іншому населеному пункті та відповідно до свідоцтва не належав за життя спадкодавцю, а є повністю зруйнованим. Судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок про те, що присвоєння домоволодінню адреси належить до компетенції органу місцевого самоврядування та регламентується Тимчасовим порядком реалізації експериментального проекту з присвоєння адрес об`єктам будівництва та об`єктам нерухомого майна, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 березня 2019 року № 367.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

30 листопада 2020 року до Верховного Суду представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 02 липня 2020 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 28 жовтня 2020 року і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Підставами касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає порушення судами норм матеріального і процесуального права, посилаючись на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 2-6322/04, від 10 жовтня 2018 року у справі № 557/1209/16-ц, від 15 липня 2020 року у справі № 355/340/17, від 17 січня 2019 року у справі № 708/254/18, від 06 листопада 2019 року у справі № 758/1485/15-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також заявник вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України) та порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, внаслідок неналежного дослідження судом зібраних у справі доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Заявник стверджує, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу відкриття спадщини, а документом, що підтверджує право власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Заявляє, що вона прийняла спадщину, а тому права володіння та користування спадковим будинком виникли у неї з моменту відкриття спадщини, а саме: з 27 грудня 2007 року на 3/4 частки спірного будинку, успадковані за заповітом після смерті батька ОСОБА_3 , та з 30 квітня 2015 року на 1/4 частку спірного будинку, успадковану після смерті матері ОСОБА_4 . Вказує, що визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Заявник наголошує на тому, що нею було вжито усі необхідні дії щодо оформлення в нотаріальному порядку спадкового будинку, право на який виникло у неї з моменту відкриття спадщини, але їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок у зв`язку із невідповідністю адреси та рекомендовано звернутися до суду, а тому висновок суду про те, що вона має намір набути право власності на спадковий будинок за рішенням суду у відповідності до положень статті 392 ЦК України не відповідає фактичним обставинам справи, а положення зазначеної статті ЦК України судами застосовано неправильно.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд неправильно застосував положення статті 349 ЦК України, зробивши передчасний висновок про те, що спірний будинок зруйновано. Умовами припинення права власності на знищене нерухоме майно є наявність встановленого факту знищення майна, а також відповідної заяви власника про внесення змін до державного реєстру, що узгоджується із висновком Верховного Суду, висловленим у постанові від 06 листопада 2019 року по справі № 758/1485/15-ц, який не враховано апеляційним судом при вирішенні цієї справи.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 10 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 16 лютого 2021 року справу за позовом ОСОБА_1 до Корюківської міської ради Чернігівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Корюківська районна державна нотаріальна контора Чернігівської області, про визнання права власності на спадкове майно призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Доводи особи, яка подала відзив (пояснення) на касаційну скаргу

У поданих поясненнях на касаційну скаргу Корюківська міська рада Чернігівської області посилається на те, що позивач просила визнати за нею право власності на спадковий будинок та присвоїти нову адресу житловому будинку за фактичним місцем розташування нерухомого майна. На думку міської ради, позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав. Враховуючи допущену помилку у правовстановлюючому документі, позивачу необхідно було встановити факт належності спірного спадкового будинку спадкодавцю, після чого звертатися до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Корюківського районного управління юстиції видане свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 від 29 грудня 2007 року.

За життя ОСОБА_3 склав заповіт, посвідчений 01 лютого 2006 року державним нотаріусом Корюківської районної державної нотаріальної контори Чернігівської області за реєстровим номером 139, яким все майно заповів своїй дочці - ОСОБА_1 .

07 травня 2008 року ОСОБА_1 подала до Корюківської районної державної нотаріальної контори Чернігівської області заяву про прийняття спадщини після смерті батька.

Право на обов`язкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_3 мала його дружина - ОСОБА_4 , яка проживала та була зареєстрована разом із ним за однією адресою, проте за життя свідоцтва про право на спадщину не оформила.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Корюківського районного управління юстиції видане свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 від 30 квітня 2015 року.

Після смерті ОСОБА_4 позивач прийняла спадщину за законом шляхом подачі відповідної заяви у встановлені законом спосіб та строки.

Позивач є єдиним спадкоємцем майна, яке належало померлому батьку ОСОБА_3 , а саме: 3/4 частки його спадкового майна, успадкованого за заповітом, та 1/4 частки успадкованого після смерті матері ОСОБА_4 , яка була спадкоємцем обов`язкової частки.

Листом № 111/02-14 від 21 лютого 2020 року Корюківської районної державної нотаріальної контори відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок АДРЕСА_1 , у зв`язку з невідповідністю адреси зазначеного будинку.

На підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння № НОМЕР_1 , виданого 10 липня 1962 року відділом комунального господарства виконкому Корюківської міськради депутатів трудящих, ОСОБА_3 , як голові колгоспного двору, належало домоволодіння по АДРЕСА_1 . Відповідно до довідки Корюківського районного комунального підприємства «РАМПА» від 08 липня 2009 року № 527/07-9 за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на будинок по АДРЕСА_1 .

Згідно довідки бюро технічної інвентаризації районного комунального підприємства «РАМПА» Корюківської районної ради від 05 лютого 2020 року у переліку вулиць, затвердженому рішенням двадцять сьомої сесії Корюківської міської ради сьомого скликання від 18 жовтня 2019 року № 8-27/VII, у м. Корюківка вул. Трудова відсутня. Будинок, який належав ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності від 10 липня 1962 року, був розташований по АДРЕСА_1 . Трудовик Корюківської міської ради. У свідоцтві неправильно вказаний населений пункт - замість с. Трудовик зазначено м. Корюківка. Зазначений будинок повністю зруйновано, номер присвоєно сусідньому будинку, внаслідок чого будинок АДРЕСА_1 . Трудовик належить іншій особі.

Згідно з витягом з державного реєстру прав власності на нерухоме майно будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Корюківською державною нотаріальною конторою 05 жовтня 2012 року.

Відповідно до листа Корюківської міської ради Чернігівської області від 18 вересня 2020 року згідно класифікатора об`єктів адміністративного територіального устрою село Трудовик є сільським населеним пунктом, підпорядкованим Корюківській міській раді, село Трудовик включено в облікові дані адміністративно-територіального устрою області на підставі рішення Чернігівської обласної ради від 12 липня 1958 року № 55.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (статті 1217 ЦК України).

Статтею 1218 ЦК Українипередбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 1268 ЦК Українинезалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (стаття 1296ЦК України).

Статтею 1297 ЦК Українивстановлено обов`язок спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Пунктом 4.12, 4.15 розділу 4 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22 лютого 2012 року, передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).

Таким чином, відповідно до статті 392 ЦК України з вимогами про визнання права власності на спадкове майно спадкоємець може звернутися до особи, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку доказам, дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не надано беззаперечних доказів, які б свідчили про те, що до неї перейшло у порядку спадкування право власності на будинок АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_3 .

Відповідно до свідоцтва про право власності від 29 червня 1962 року спадкодавцю ОСОБА_3 за життя на праві власності належав будинок АДРЕСА_1 .

Суди встановили, що АДРЕСА_1 відсутня, така вулиця є в с. Трудовик, але доказів на підтвердження того, що в адресі нерухомого майна, належного спадкодавцю, було допущено технічну помилку або ж відбувалися зміни адміністративно-територіального поділу району, внаслідок чого село Трудовик було виділене з міста Корюківка в окремий населений пункт, позивачем надано не було.

Також суди встановили, що будинок, який належав спадкодавцю і право власності на який просила визнати за собою позивач, повністю зруйновано, а право власності на будинок АДРЕСА_1 зареєстровано на праві власності за іншою особою.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суди за встановлених обставин цієї справи дійшли загалом обґрунтованого висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання права власності у порядку спадкування на нерухоме майно з присвоєнням йому адреси.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи по суті, а у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Посилання касаційної скарги на неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування норм матеріального й процесуального права у подібних правовідносинах, викладених у постановах суду касаційної інстанції, є необґрунтованими, висновки судів не суперечать висновкам Верховного Суду, висловленим у постановах від 24 липня 2019 року у справі № 2-6322/04, від 10 жовтня 2018 року у справі № 557/1209/16-ц, від 15 липня 2020 року у справі № 355/340/17, від 17 січня 2019 року у справі № 708/254/18, від 06 листопада 2019 року у справі № 758/1485/15-ц.

За змістом статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 02 липня 2020 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 28 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников
Судді О. В. Білоконь О. М. Осіян
С. Ф. Хопта

В. В. Шипович