Справа № 137/651/20
Провадження № 22-ц/801/305/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гопкін П. В.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2021 рокуСправа № 137/651/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на заочне рішення Літинського районного суду Вінницької області від 16 вересня 2020 року, ухвалене суддею Літинського районного суду Вінницької області Гопкіним П.В.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2020 року позивач АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» (далі АТ «Ощадбанк») звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 28.08.2018 між сторонами укладено договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (далі ДКБО) та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки), шляхом підписання заяви про приєднання № 511508416. Відповідно до умов цього договору банк відкрив на ім`я відповідача поточний рахунок № НОМЕР_1 в гривнях на умовах тарифного пакету «Мій комфорт» та надав платіжну картку.

Позивач зазначає, що відповідач підписав заяву на встановлення відновлювальної кредитної лінії на його картковий рахунок, відповідно до якої погодився на одержання кредиту, погодився з умовами користування кредитом згідно договору та підтвердив укладання між ним та банком кредитного договору.

На підставі підписаної заяви про приєднання, банк надав відповідачу кредит шляхом встановлення відновлювальної кредитної лінії на споживчі потреби на його картковий рахунок № НОМЕР_1 в розмірі 24000 грн. з можливим збільшенням до 250000,00 грн. Строк кредитування 60 місяців з можливим продовженням на той самий строк, зі сплатою відсотків за користування в розмірі 38% річних та сплачується щомісячно.

В порушення умов кредитного договору відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконує, у зв`язку з чим станом на 23.04.2020 має заборгованість перед позивачем в сумі 38779,32 грн., яка складається: 23144,34 грн.- заборгованість за кредитом (основним боргом); 10052,99 грн - проценти за користування кредитом; 624,10 грн. - комісія; 2214,79 грн. - пеня за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту); 1563,13 грн. - пеня за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом; 516,27 грн. - 3 % річних за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту); 277,12 грн - 3 % річних за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом; 230,00 грн. - сума втрат за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту); 156,58 грн. - сума втрат за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом, які позивач просить стягнути з відповідача на свою користь.

Заочним рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 16 вересня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з відповідача на користь позивача суму кредитної заборгованості, яка складається: -основної заборгованості по кредиту - 23144,34 грн.; -процентів за користування кредитом 10052,99 грн; -комісії 624,10 грн; -3 % річних за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) 516,27 грн.; -3% річних за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом 277,12 грн. Вирішено питання розподілу судового збору. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду, АТ «Ощадбанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Також просить стягнути з відповідача судові витрати.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що в підтвердження позовних вимог позивачем надані належні та допустимі докази. Суд не взяв до уваги те, що проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування чужими грошовими коштами, тому суд безпідставно відмовив в їх стягненні. Крім того, в справі не вирішувалося питання про одночасне застосування штрафу і пені за порушення строків погашення заборгованості.

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Оскільки рішення суду оскаржується лише в частині вимог, у задоволені яких відмовлено, тому, з огляду на положення ст. 367 ЦПК України, в іншій його частині не перевіряється.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд прийшов до наступного висновку.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду не відповідає.

Звертаючись до суду з позовом, банк зазначив, що 28.08.2018 ОСОБА_1 підписано заяву про приєднання № 511508416 до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки) у АТ «Ощадбанк», у якій зазначено, що він, ознайомившись з договором, в редакції, яка розміщена на інтернет сторінці банку, погодився укласти кредитний договір. Просив відкрити поточний рахунок № НОМЕР_1 на умовах тарифного плану «Мій комфорт», Тарифів за обслуговування поточних рахунків з використанням платіжних карток, розміщених на сайті банку та на інформаційних стендах у приміщеннях установ банку (а. с. 12).

Договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (далі «ДКБО»), затвердженого постановою правління АТ «Ощадбанк», від 05.08.2015 (а. с. 18-24), який регулює відносини між банком та клієнтом щодо відкриття та обслуговування карткового рахунку клієнта, а також інших банківських послуг, встановлено, що акцептування пропозиції банку здійснюється фізичними особами шляхом подання банку належним чином оформленої та підписаної заяви про приєднання до цього договору. Клієнт погоджується, що в результаті приєднання до договору його обслуговування здійснюється на умовах, викладених у цьому договорі.

28.08.2018 ОСОБА_1 підписано заяву на встановлення відновлювальної кредитної лінії (кредиту) (а.с. 13).

Пунктом 6.9 заяви на встановлення відновлювальної кредитної лінії передбачено, що датою укладення кредитного договору є дата підписання цієї заяви; датою надання кредиту є дата використання кредитного ліміту (кредитних коштів).

Відповідно до паспорту споживчого кредиту, підписаного ОСОБА_1 28.08.2018 (а. с. 14), йому надано кредитний ліміт в розмірі 250000 грн строком на 60 місяців на споживчі цілі з фіксованою процентною ставкою в розмірі 38% річних та з пенею в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який сплачується пеня, від суми платежу за кожен день прострочення.

Відповідачем підписано таблицю визначення загальної вартості споживчого кредиту та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит 28.08.2018, що підтверджується копією вказаної таблиці (а.с. 15).

Як встановлено судом, відповідачу було встановлено кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії на платіжну картку та ОСОБА_1 користувався коштами, про що свідчить розрахунок заборгованості за кредитним договором (а.с. 25-27) і виписка по картковому рахунку (а.с. 27-34), однак свої зобов`язання виконував неналежно.

На підтвердження заявлених позовних вимог АТ «Ощадбанк» надано копію заяви про приєднання (а.с. 12); копію заяви на встановлення відновлювальної кредитної лінії (кредиту) (а.с. 13); копію паспорту споживчого кредиту, підписаного ОСОБА_1 28.08.2018 (а. с. 14) та Договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, затвердженого постановою правління АТ «Ощадбанк» (а.с. 18-24).

Між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником.

Підставою позову банком зазначено невиконання кредитних зобов`язань відповідачем, що пов`язані із отриманням ним кредитних коштів у вигляді встановленої відновлювальної кредитної лінії на платіжну картку.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи частково позов, суд першої свій висновок мотивував тим, що відповідач фактично отримав та використав кредитні кошти, проте обов`язку щодо повернення боргу не виконав, а тому підлягає до стягнення з ОСОБА_1 : основна заборгованості по кредиту; проценти за користування кредитом; комісія; 3 % річних за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) та 3% річних за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом.

Разом з тим, відмовляючи в частині стягнення пені за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту); пені за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом; суми втрати від інфляції за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) та суми втрати від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом, суд першої інстанції, керуючись правовою позицією, викладеною в постанові ВС України від 21.10.2015 у справі №6-2003цс15, прийшов до висновку, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Відтак вимога банку про стягнення з відповідача одночасно пені та штрафу неправомірно, оскільки стягуючи штраф висувати вимогу про стягнення пені банк не має права.

З таким висновком апеляційна інстанція не може погодитись, з огляду на таке.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно положень ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, законом встановлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання, до повного виконання грошового зобов`язання.

За змістом ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення.

Індекс інфляції та 3% річних від простроченої суми підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.

Як вбачається з матеріалів справи, заява про приєднання №511508416 містить анкетні дані ОСОБА_1 , його контактну інформацію, і підписана ним власноручно, у якій зазначено, що він, ознайомившись з договором, в редакції, яка розміщена на інтернет сторінці банку, погодився укласти кредитний договір.

Також ОСОБА_1 підписано заяву на встановлення відновлювальної кредитної лінії (кредиту), у якій зазначено, що він погодився на встановлення наступних максимальних параметрів кредитування: бажаний розмір кредиту 24000 грн., максимальний розмір кредиту 250000 грн., строк кредитування 60 місяців з можливим продовженням на той самий строк.

Згідно з п. 6.6.1 заяви на встановлення відновлювальної кредитної лінії процентна ставка за кредитом є фіксованою і становить 38 % річних за користування кредитними коштами у всіх випадках.

Як вбачається із матеріалів справи позивач обов`язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачу, при цьому ОСОБА_1 ж свої обов`язки за кредитним договором від 28.08.2018 належним чином не виконував.

Апеляційний суд наголошує на тому, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про те, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Встановлено, що звертаючись до суду, банк заявив вимогу про притягнення боржника до відповідальності за порушення грошового зобов`язання, передбаченого частиною другою статті 625 ЦК України.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, не є штрафними санкціями, про що в свою чергу зазначав Верховний Суд України у постанові від 17 жовтня 2011 року у справі № 6-42цс11.

Таким чином, у цій справі не вирішувалося питання про одночасне застосування штрафу і пені за порушення строків погашення заборгованості, тому на переконання апеляційного суду застосування положень частини другої статті 625 ЦК України у цій частині не порушують конституційного принципу заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення (стаття 61 Конституції України).

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 635/6696/16-ц.

Крім того, суд першої інстанції не врахував положення ч. 2 ст. 625 ЦК України відповідно до яких боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, тому безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача суми втрати від інфляції за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) та суми втрати від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом, отже рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення вимог в цій частині.

Водночас апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у стягненні заборгованості нарахованої за пенею за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) у розмірі 2 214,79 грн. та пенею за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом у розмірі 1 563,13 грн., з огляду на таке.

Поза увагою суду першої інстанції залишилася та обставина, що крім заяв ОСОБА_1 було підписано Паспорт споживчого кредиту, за змістом якого встановлено, що відповідачу надано кредитний ліміт в розмірі 250000 грн з фіксованою процентною ставкою в розмірі 38% річних та з пенею в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який сплачується пеня, від суми платежу за кожен день прострочення.

Наданий позивачем паспорт споживчого кредиту за формою та змістовним наповненням відповідає вимогам, які до неї ставляться в Законі № 1734-VIII, тобто сторони досягли домовленості щодо всіх істотних умови договору позики (кредиту): погодили строк дії, умови повернення кредиту, процентну ставку, відповідальність за порушення виконання зобов`язань, тощо, на що суд першої інстанції уваги не звернув.

З урахуванням наявності в матеріалах справи вказаного споживчого паспорту, підписаного позичальником, колегія суддів приходить до висновку про обізнаність відповідача з умовами кредитування, зокрема, з розміром пені за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) та пені за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом.

Тому з моменту укладення кредитного договору в ОСОБА_1 виник обов`язок щодо виконання умов такого договору, в тому числі і щодо сплати пені.

На дані обставини суд першої інстанції не звернув уваги.

Позивачем доведено, що з моменту підписання відповідачем споживчого паспорту, між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір шляхом приєднання до запропонованого банком договору, а також доведено, що відповідач був повідомлений про умови кредитування, в тому числі про пеню за користування кредитними коштами.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги в цій частині і вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) у розмірі 2 214,79 грн. та пеня за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом у розмірі 1 563,13 грн..

Враховуючи викладене, апеляційний суд прийшов до висновку, що між сторонами виникли кредитні правовідносини, на підставі підписаної відповідачем заяви про приєднання до договору комплексного обслуговування фізичних осіб. Банком свої зобов`язання виконані в повному обсязі, відкрито картковий рахунок з встановленим кредитним лімітом, разом з тим відповідач належним чином не виконав свої зобов`язання за таким договором та не повернув в обумовлені сторонами строки кредитні кошти, що призвело до виникнення заборгованості.

Відтак, задовольняючи частково позов суд першої інстанції помилково виходив із недоведеності позовних вимог в частині стягнення з відповідача складових заборгованості за кредитом, зокрема заборгованості за пенею за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) в розмірі - 2214,79 грн.; пенею за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом в розмірі -1563,13 грн.; суми втрати від інфляції за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) в розмірі - 230,00 грн. та суми втрати від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом в розмірі 156,58 грн.

Тому рішення суду першої інстанції в цій частині позовних вимог підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення вимог в цій частині.

Разом з тим, апеляційний суд приходить до висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права, які підлягають застосуванню, не повно дослідив наявні у справі докази і не дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив незаконне й необґрунтоване судове рішення, яке не відповідає вимогам закону.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

ОСОБА_1 не подав відзив на позовну заяву, яка розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження (пункт 1 частини першої статті 274 ЦПК України) та не подав відзив на апеляційну скаргу, як і жодних доказів на спростування використання кредитних коштів.

Тому колегія суддів вважає, що наявні правові підстави для задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_1 заборгованість за пенею за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) в розмірі - 2214,79 грн.; пенею за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом в розмірі -1563,13 грн.; суми втрати від інфляції за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) в розмірі - 230,00 грн. та суми втрати від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом в розмірі 156,58 грн., оскільки позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку згідно кредитного договору, а в іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення в частині відмови скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, а також перерозподілити судові витрати.

Так, банком по справі сплачено судовий збір в сумі 5255,00 грн (2102,00 грн за подання позовної заяви і 3153,00 грн за подання апеляційної скарги), що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Дана справа згідно п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, оскільки ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на момент подачі позову до суду. Критерій віднесення справи до малозначної (п.2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України) є автоматичною підставою віднесення справи до такої категорії.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків встановлених цією ж нормою.

На підставі викладеного, керуючись ст.367, ч.1 ст. 369, 374, 376, 381-384, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити.

Заочне рішення Літинського районного суду Вінницької області від 16 вересня 2020 року в частині відмови в задоволенні позову про стягнення заборгованості по пені за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту); пені за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом; суми втрати від інфляції за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) та суми втрати від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом та в частині стягнення судових витрат скасувати та в цій частині постановити нове.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» заборгованість: по пені за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) в розмірі - 2214,79 грн.; пені за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом в розмірі -1563,13 грн.; суми втрати від інфляції за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) в розмірі - 230,00 грн. та суми втрати від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом в розмірі 156,58 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 2102,00 гривень та за подання апеляційної скарги в розмірі 3153,00 гривень, а всього 5255,00 гривень.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 25 лютого 2021 року.

Головуючий М.М. Якименко

Судді: О.В. Ковальчук

Т.Б. Сало