Справа № 466/3616/20 Головуючий у 1 інстанції: Донченко Ю.В.
Провадження № 22-ц/811/2934/21 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів Ванівського О.М., Крайник Н.П.

при секретарі Ждан К.О.

з участю позивачки ОСОБА_1 , представника позивачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 01 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго», третьої особи - приватного підприємства Управляюча компанія "Рідний дім Топольна" про визнання дій неправомірними та зобов`язання до вчинення дій, -

В С Т А Н О В И В :

В травні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Львова з позовною заявою до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про визнання неправомірними та зобов`язання до вчинення дій, у якому просить визнати дії Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» щодо нарахування позивачу витрат на опалення місць загального користування за період з квітня 2018 року по квітень 2020 року включно в розмірі 8 013,30 грн. неправомірними та зобов`язати Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» здійснити перерахунок оплати за опалення місць загального користування за період з квітня 2018 року по квітень 2020 року на підставі чинних нормативно-правових актів та з урахуванням площі всіх помешкань будинку.

Згодом позивач уточнила свої позовні вимоги та просила визнати дії Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» щодо нарахування їй витрат на опалення місць загального користування за період з квітня 2018 року по квітень 2021 року включно в сумі 10 616,63 гривень неправомірними та зобов`язати Львівське міське комунальне підприємство « Львівтеплоенерго» здійснити перерахунок оплати за опалення місць загального користування ОСОБА_1 , яка зареєстрована та проживає в квартирі АДРЕСА_1 (особовий рахунок № НОМЕР_1 ) на підставі чинних нормативно-правових актів та з урахуванням площі всіх помешкань будинку АДРЕСА_2 за період з квітня 2018 року по квітень 2020 року включно.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 , який обладнаний будинковим засобом теплової енергії, а в її квартирі встановлений квартирний засіб теплової енергії. З квітня 2018 року і поданий час відповідач почав їй, як споживачу щомісячно нараховувати значну суму оплати за опалення місць загального користування по особовому рахунку № НОМЕР_1 .

Оскільки з нарахованими сумами за опалення місць загального користування позивач незгідна, відтак припинила їх оплачувати та звернулася в ЛМКП «Львівтеплоенерго» з заявою про надання інформації та розрахунок нарахування за опалення місць загального користування в будинку АДРЕСА_2 . Листом №-322/02-321 від 22.06.2018 року ЛМКП «Львівтеплоенерго» надало загальну, необгрунтовану відповідь на заяву позивача, яка побудована на формулі без зазначення відповідних показників лічильника теплоенергії за певний місяць місць загального користування в будинку АДРЕСА_2 . Крім цього, з 2019 року попри втрату чинності від 25.01.2019 року Наказу Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства №359 від 31.10.2016 року «Про затвердження методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків та визначення плати їх опалення на яку посилався відповідач, останній продовжує не обґрунтовано нараховувати їй оплату за місця загального користування, яка щомісячно становить приблизно 594,75 гривень, що значно перевищує щомісячну оплату за опалення в належній позивачу квартирі, загальною площею 77,9 кв.м. Станом на 01.04.2020 року у позивачки внаслідок не оплати не обгрунтовано нарахованих сум за опалення місць загального користування з квітня 2018 року виникла заборгованість на загальну суму 8013,30 гривень. 08.04.2020 року та 13.05.2020 року юридично-претензійний відділ ЛМКП «Львівтеплоенерго» скерував повідомлення про наявну заборгованість та попередження про обов`язок її погашення, в іншому випадку ЛМКП «Львівтеплоенерго» буде змушене звертися до суду про стягнення останньої. З порядком нарахування оплати за опалення місць загального користування, як і з утвореною сумою заборгованості позивач ОСОБА_1 незгідна, у зв`язку з чим змушена була звернутися до суду. Просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 01 липня 2021 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго», третьої особи - приватного підприємства Управляюча компанія "Рідний дім Топольна" про визнання дій неправомірними та зобов`язання до вчинення дій відмовлено.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 . Вважає рішення суду незаконним та необгрунтованим. В апеляційній скарзі не погоджується з висновками суду про те, що укладення зі споживачами послуг нових договорів про надання житлово-комунальних послуг за новою методикою розрахунку може застосовуватися лише з 01.05.2020 року. Також зазначає, що відповідач Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» переклало свої обов`язки по укладенню договорів із споживачем на Управляючу компанію «Рідний Дім-Тополя». В апеляційній скарзі просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 01 липня 2021 року та ухвалити нове, яким задоволити позов.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 , перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з тих обставин, що відповідач здійснює нарахування за послуги згідно законодавства та роз`яснень Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України.

З таким висновком колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , де користується послугами з централізованого опалення.

На час виникнення спірних правовідносин і на час розгляду справи виконавцем послуг з централізованого теплопостачання у вказаному будинку є відповідач ЛМКП «Львівтеплоенерго».

ОСОБА_1 є споживачем послуг, які надає ЛМКП «Львівтеплоенерго», за адресою позивачки відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 та помісячно нараховується плата за користування послугами з централізованого опалення.

Станом на 01.04.2020 року у позивача утворилась заборгованість за послуги з централізованого опалення у сумі 8 013,30 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості від 23.06.2020 року по особовому рахунку споживача (а.с.5).

Між сторонами виникли правовідносини з приводу постачання теплової енергії, які регулюються законами України «Про теплопостачання», «Про житлово-комунальні послуги», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила), Методикою розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків та визначення плати за їх опалення, затвердженої наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31 жовтня 2006 року № 359, якою встановлено порядок визначення витрат теплової енергії на опалення місць загального користування у багатоквартирних житлових будинках для встановлення розміру плати за неї споживачами (втратила чинність 25 січня 2019 року) та Методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2018 року № 315, якою встановлено порядок визначення обсягів спожитої у будівлі теплової енергії на опалення житлових та нежитлових приміщень, які є самостійними об`єктами нерухомого майна, опалення місць загального користування.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Згідно п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг відносяться: комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Пунктом 1ч.1 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п.5 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Звертаючись із позовом ОСОБА_1 посилається на те, що відповідач необгрунтовано проводив нарахування сум за опалення місць загального користування з квітня 2018 по квітень 2021 року та керується Наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України «Про затвердження Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення» від 31.10.2006 року №359, який втратив чинність 25.01.2019 року. На даний час діє Наказ Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України «Про затвердження Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг» від 22.11.2018 року №315, який регулює питання нарахування плати за опалення місць загального користування.

Судом встановлено, що нарахування здійснюються на основі Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення» від 31.10.2006 року №359 з наступних причин.

Наказ Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №315 від 22.11.2018 року «Про затвердження Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг» набрав чинності 25.01.2019 року. Дана методика розрахунку може застосовуватись після укладення зі споживачами послуг нових договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Судом встановлено та стверджується матеріалами справи, що згідно Роз`яснення Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 02.05.2019 №7/10.1/7260-19 щодо введення в дію з 01.05.2019 Закону України від 09.11.2017 № 2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги» враховуючи законодавчі зміни у сфері житлово-комунальних послуг Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України інформує, що 01 травня 2019 року в повному обсязі введено в дію Закон України від 09.11.2017 № 2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон). З цієї дати визнано таким, що втратив чинність Закон України від 24 червня 2004 року № 1875-IV «Про житлово-комунальні послуги».

Згідно з вказаним Законом визначено нову класифікацію житлово-комунальних послуг, нову систему взаємовідносин, що виникатимуть процесі надання та споживання цих послуг, передбачено різні моделі договірних відносин у сфері комунальних послуг, а також визначено особливості укладання, зміни і припинення договорів про надання комунальних послуг у багатоквартирному будинку, змінено підходи до формування тарифів на комунальні послуги та нарахування плати споживачам, запроваджено відповідальність за неналежне виконання договору як для виконавців комунальних послуг, так і для споживачів цих послуг.

Практична реалізація нововведень, передбачених Законом, можлива за умови укладення договорів про надання комунальних послуг за правилами та особливостями, визначеними Законом (тобто, нових договорів про надання комунальних послуг).

Відповідно до статті 12 Закону надання житлово-комунальних послуг : дліенюється на договірних засадах.

При цьому пунктом 4 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону передбачено, що не пізніш як протягом одного року з дня введення в дію цього Закону (тобто, не пізніш як 01.05.2020) співвласники багатоквартирних будинків незалежно від обраної ними форми управління багатоквартирним будинком зобов`язані прийняти рішення про модель організації договірних відносин з виконавцями комунальних послуг (крім послуг з постачання електричної енергії та природного газу) щодо кожного виду комунальної послуги згідно з частиною першою статті 14 цього Закону, а виконавці комунальних послуг - укласти із такими співвласниками договори про надання відповідних комунальних послуг відповідно до обраної співвласниками моделі організації договірних відносин.

У разі якщо співвласники багатоквартирного будинку самостійно не зберуть одну з моделей організації договірних відносин, визначених частиною першою статті 14 Закону, та/або не дійдуть згоди з виконавцем про розмір плати за обслуговування внутрішньобудинкових систем багатоквартирного будинку, що забезпечують постачання відповідної комунальної послуги, між виконавцем відповідної комунальної послуги та кожним співвласником після 01.05.2020 буде укладено індивідуальний договір про надання комунальної послуги з урахуванням особливостей, визначениих частиною сьомою статті 14 Закону.

Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Миістрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Такі договори можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір та колективний договір про надання комунальних послуг) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач, колективний споживач).

Договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку.

Договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком зміни до нього) від імені всіх співвласників багатоквартирного будинку укладається з визначеним відповідно до законодавства управителем співвласником (співвласниками), уповноваженим (уповноваженими) на це рішенням зборів співвласників. Такий договір підписується на умовах, затверджених зборами співвласників, та є обов`язковим для виконання всіма співвласниками.

Порядок та особливості укладання, зміни і припинення договорів про надання житлово-комунальних послуг, зокрема і в багатоквартирних будинках, визначаються статтями 13-15 Закону.

Враховуючи особливості перехідного періоду, а саме періоду від моменту введення в дію Закону (01.05.2019) до моменту укладення нових договорів про надання комунальних послуг пунктом 3 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону передбачено, що договори про надання комунальних послуг, укладені до введення в дію цього Закону тобто, до 01.05.2019), зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом. Такі договори мають бути укладені між споживачами та виконавцями комунальних послуг протягом одного року з дати введення в дію цього Закону (тобто, до 01.05.2020). У разі якщо згідно з договорами про надання комунальних послуг, укладеними до введення в дію цього Закону, передбачено більш ранній строк їх припинення, такі договори вважаються продовженими на той самий строк і на тих самих умовах.

Суд першої інстанції доречно звернувє увагу, що після 01.05.2019 органи місцевого самоврядування та Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг не можуть встановлювати (у тому числі за результатами коригування) тарифи на комунальні послуги, що надаються за договорами, укладеними до введення в дію Закону. Нормативно-правові акти, які затвердженні Урядом та Мінрегіоном на виконання вимог Закону можуть застосовуватися лише в умовах переходу на нові договірні відносини.

Зазначене стосується і Порядків формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізоване водопостачання та централізоване водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 №869 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 3 квітня 2019 р. № 291).

Застосування Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Мінрегіоном від 22.11.2018 №315, зареєстрованим в Мін`юсті 28.12.2018 за № 1502/32954, також можливе лише за умови переходу на нові договірні відносини.

Тож до моменту укладення нових договорів про надання комунальних послуг за вимогами і правилами Закону, нарахування плати за комунальні послуги підприємствами тепло, водопостачання та водовідведення здійснюватиметься відповідно до договорів, укладених до 01.05.2019 року.

Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що відповідач здійснює нарахування за послуги згідно законодавства та роз`яснень Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, отже вимоги позивача про визнання неправомірними дій ЛМКП «Львівтеплоенерго» та перерахунок вартості наданих послуг за опалення місць загального користування ОСОБА_1 , яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_3 за період з квітня 2018 року по квітень 2020 року включно є безпідставними.

Аргументи апеляційної скарги, щодо укладення зі споживачами послуг нових договорів про надання житлово-комунальних послуг за новою методикою розрахунку може застосовуватися лише з 01.05.2020 року є безпідставними, оскільки в оскаржуваний період позивачу фактично надавалися послуги з опалення місць загального користування.

Пунктом 4 ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавцями послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності визначено суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальну організацію), якою в даному випадку являється Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго».

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг.

При цьому, такому праву відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст.20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Водночас, відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач не надала доказів в підтвердження неправильності здійснених відповідачем розрахунків оплати за опалення місць загального користування

Окрім цього, позивачем не доведено про можливість застосування Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Мінрегіоном від 22.11.2018 №315, зареєстрованим в Мін`юсті 28.12.2018 за № 1502/32954, без переходу на нові договірні відносини.

Таким чином, правильними є висновки суду про те, що до моменту укладення нових договорів про надання комунальних послуг за вимогами і правилами Закону, нарахування плати за комунальні послуги підприємствами тепло, водопостачання та водовідведення здійснюватиметься відповідно до договорів, укладених до 01.05.2019 року.

Інші доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Згідно норм ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення жодним чином висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 01 липня 2021 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 01 липня 2021 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 20 грудня 2021 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: О.М. Ванівський

Н.П. Крайник