КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2021 року місто Київ.

Справа 372/4143/18

Апеляційне провадження № 22-ц/824/547/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Желепи О.В.,

суддів: Олійника В.І., Кулікової С.В.

секретарі судового засідання: Гордійчук Ж.В., Міщенко Н.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 серпня 2020 року (у складі судді Зінченка О.М., інформація щодо дати складення повного тексту відсутня)

в справі за позовом Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Обухівської районної державної адміністрації, ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним розпорядження та витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння,-

в с т а н о в и в :

Перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації звернувся до суду з позовною заявою до Обухівської районної державної адміністрації, ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним розпорядження та витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння, який обгрунтовував тим, що розпорядженням голови Обухівської районної державної адміністрації від 07.04.2008 № 506 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 56-ом громадянам загальною площею для ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Української міської ради. На підставі вищевказаного розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 07.04.2008 № 506 ОСОБА_4 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 217211 площею 0,12 га з кадастровим номером :06:014:0027 та ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 217210 площею 0,12 га з кадастровим номером :06:014:0028. Після цього, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на підставі договорів купівлі-продажу від 19.09.2008 за № 6390 та № 6385 відчужили належні їм земельні ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером :06:014:0027 та площею 0,12 га з кадастровим номером :06:014:0028 на користь ОСОБА_5 . Управлінням земельних ресурсів у Обухівському районі на підставі вищевказаних договорів купівлі-продажу від 19.09.2008, ОСОБА_5 23.06.2009 видано нові державні акти на право власності серії ЯЖ № 676087 на площу 0,12 га з кадастровим номером :06:014:0027 та серії ЯЖ № 691913 на площу 0,12 га з кадастровим номером :06:014:0028. В подальшому, ОСОБА_5 на підставі договорів купівлі-продажу від 30.06.2009 за № 1289 та від 01.07.2009 № 1320 відчужив належні йому земельні ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером :06:014:0027 та відповідно площею 0,12 га з кадастровим номером :06:014:0028 на користь ОСОБА_2 . В подальшому, на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку (згідно договорів купівлі-продажу) ОСОБА_2 об`єднано земельні ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером :06:014:0027 та відповідно площею 0,12 га з кадастровим номером :06:014:0028 в земельну ділянку площею 0,24 га з кадастровим номером :06:014:0064. Інформація в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстру Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо земельної ділянки площею 0,24 га з кадастровим номером :06:014:0064 відсутня. Згідно відомостей Державного земельного кадастру власником земельної ділянки площею 0,24 га з кадастровим номером :06:014:0064 є ОСОБА_2 . Аналізом додержання вимог земельного законодавства на території Української міської ради Обухівського району Київської області встановлено, що розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 07.04.2008 № 506 «Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 56-ом громадянам для ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області» в частині надання у приватну власність земельних ділянок ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є незаконним та повинне бути визнане судом недійсним так як спірна земельна ділянка в прибрежній зоні та розташована на відстані менш ніж сто метрів до найближчої водойми, а відповідно у Обухівської ради були відсутні повноваження на передачу у власність громадян землі, яка відноситься до прибрежної смуги р. Дніпро.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 18 серпня 2020 року позов першого заступника прокурора Київської області задоволено.

Визнано недійсним розпорядження Обухівської РДА від 07.04.2008 року № 506 «Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 56-ом громадянам для ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Української міської ради» в частині передачі у власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером :06:014:0027 та ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером :06:014:0028.

Витребувано на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,24 га з кадастровим номером :06:014:0064, яка розташована в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району.

Стягнуто солідарно з Обухівської районної державної адміністрації , ОСОБА_2 на користь прокуратури Київської області (м. Київ, бул. Лесі Українки, 27/2, код ЄДРПОУ - 02909996; банк отримувача - Держказначейська служба України м. Київ; МФО - 820172; рахунок отримувача - 5641) сплачений позивачем при зверненні до суду судовий збір в сумі 3524 грн.00 коп.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав (відповідно до відмітки суду 30.09.2020 року) апеляційну скаргу (а.с. 121 т. 3), в якій просить суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове яким відмовити у задоволені позову у повному обсязі.

Вважає, що рішення Обухівського районного суду Київської області від 18.08.2020 р. прийнято за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; за невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; та з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Вважає, що висновки суду першої інстанції щодо розташування поряд зі спірною земельною ділянкою водного об`єкта - затоки Канівського водосховища на річці Дніпро, навколо якої встановлюється прибережна захисна смуга шириною 100 метрів, були зроблені на підставі недопустимих доказів - листів наукових установ та підприємств, при цьому, незважаючи на суперечливий зміст наявних у матеріалах справи листів таких установ та відсутність у них взагалі повноважень надавати відповідні висновки. Суд першої інстанції без жодних обґрунтувань надав перевагу таким недопустимим доказам, наданим прокурором, та не надав жодної оцінки офіційній та достовірній відповіді Державного агентства водних ресурсів України, наданій відповідачем ОСОБА_2 .

Вказує, що суд не проаналізував, не зазначив результати оцінки доказів та мотиви відмови у прийнятті листа Інституту водних проблем і меліорації Національної академії аграрних наук України від 03.04.2019 року №188/01, проекту землеустрою ТОВ «НВК «Горизонт», висновку Обухівського міжрайонного управління водного господарства №06-93 від 13.02.2008, висновку Управління земельних ресурсів у Обухівському районі № 05-02/702 від 12.02.2008 р., листа Державного управління охорони навколишнвого природного середовища в Київській області № 06-13/1182 від 05.03.2008 р., висновку державної експертизи землевпорядної документації №16-196е від 20.03.2008 р., паспорта річки Стугна, складеного Міністерством меліорації і водного господарства УРСР у 1989 р., листа ЦГО ім. Б. Срезневського від 21.02.2019 року №17-08/390, відповідно до яких спірна земельна ділянка розташована поряд з природнім водним об`єктом малою річкою Стугна.

Тому враховуючи надані докази, скаржник вважає, що річка Стугна є окремим водним об`єктом, а не затокою Канівського водосховища на річці Дніпро. Річка Стугна є малою річкою, навколо якої встановлюється прибережна захисна смуга шириною у 25 м. Належна ОСОБА_2 на праві власності земельна ділянка розташована поза межами прибережної захисної смуги річки Стугна і не має співпадіння із межами земель водного фонду, визначених положеннями Водного кодексу України.

Вказує, що судом не досліджувалось питання витребування доказів у прокуратури Київської області, оскільки правовстановлюючий документи, щодо відведення оспорюваної земельної ділянки були вилучені органами досудового слідства в ході обшуків під наглядом та контролем прокуратури, а в наданні таких документів службові особи прокуратури відмовились з формальних підстав (т.2, а.с. 101).

Також вказує, що судом першої інстанції не враховано, що позов подано прокурором без належних на те підстав та підписано особою, що немала права підпису. Посилався також на практикуЄвропейського суду з прав людини з питань, порушених у спірних правовідносинах та на ряд постанов Верховного Суду України: від 08 червня 2016 року у справі № 6-3029цс15, від 08 червня 2016 року у справі № 6-3089цс15; від 14 вересня 2016 року у справі № 6-2165цс15; від 28 вересня 2016 року у справі № 6-832цс15, від 27 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України, постанова Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 372/1335/16-ц.

Відзиву на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходило.

В судовому засіданні апеляційного суду представники ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_2 підтримали доводи апеляційної скарги, просили суд задовольнити апеляційну скаргу.

Прокурор Підяш О.С. просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення без змін.

Представник Обухівської районної державної адміністрації звернулась з клопотанням про розгляд справи за їх відсутності, просили прийняти рішення у відповідності до чинного законодавства

Треті особи в судове засідання не з`явилися, причин неявки суду не повідомили.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, заслухавши в судовому засіданні пояснення спеціалістів, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає з наступних підстав.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги про визнання недійсним розпорядження Обухівської РДА від 07.04.2008 року № 506 «Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 56-ом громадянам для ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Української міської ради» в частині передачі у власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером :06:014:0027 та ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером :06:014:0028, вважав встановленою обставину, що Обухівська районна державна адміністрація незаконно розпорядилася землями водного фонду площею 0,24 га у зв`язку з тим, що вона не є розпорядником даних земель в розумінні ст. 149 Земельного кодексу України та всупереч вимогам п.д ч.4 ст. 84 Земельного кодексу України.

Важаючи , що при вибутті із власності держави земель водного фонду, було порушено законодавство, суд вважав що спірні земельні ділянки вибули поза волею власника, а тому вони мають бути витребувані у добросовісного набувача.

Колегія суддів з такими висновками не погоджується, оскільки ті обставини справи, які суд вважав встановленими були недоведені належними та допустимими доказами. Суд порушив норми матеріального та процесуального права.

Так, відповідно до ст. 3 Водного кодексу України усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд, до якого, серед іншого, належать поверхневі води: водотоки (річки, струмки).

Згідно ст. 186 Земельного кодексу України проекти відведення земельних ділянок із земель державної чи комунальної власності затверджуються органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які надають і вилучають земельні ділянки.

Згідно ч. 3 ст. 122 Земельного кодексу України районні державні адміністрації на їх території надають земельні ділянки із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною сьомою цієї статті.

Відповідно до ч. 5 ст. 149 Земельного кодексу України районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті.

Згідно ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України обласні державні адміністрації надають земельні ділянки на їх території із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами третьою, сьомою цієї статті.

Відповідно до ч. 6 ст. 149 Земельного кодексу України обласні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою, дев`ятою цієї статті.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації від 07.04.2008 № 506 «Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 56-ом громадянам для ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області» затверджено проект із землеустрою щодо відведення у власність громадянам земельних ділянок для ведення індивідуального садівництва, в тому числі ОСОБА_4 , ОСОБА_3 загальною площею 0,24 га за рахунок земель державної власності в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району та передано їм у власність вищевказані земельні ділянки.

На підставі вищевказаного розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 07.04.2008 № 506 ОСОБА_4 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 217211 площею 0,12 га з кадастровим номером :06:014:0027 та ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 217210 площею 0,12 га з кадастровим номером :06:014:0028.

Після цього, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на підставі договорів купівлі-продажу від 19.09.2008 за № 6390 та № 6385 відчужили належні їм земельні ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером :06:014:0027 та площею 0,12 га з кадастровим номером :06:014:0028 на користь ОСОБА_5 .

Управлінням земельних ресурсів у Обухівському районі на підставі вищевказаних договорів купівлі-продажу від 19.09.2008, ОСОБА_5 23.06.2009 видано нові державні акти на право власності серії ЯЖ № 676087 на площу 0,12 га з кадастровим номером :06:014:0027 та серії ЯЖ № 691913 на площу 0,12 га з кадастровим номером :06:014:0028.

В подальшому, ОСОБА_5 на підставі договорів купівлі-продажу від 30.06.2009 за № 1289 та від 01.07.2009 № 1320 відчужив належні йому земельні ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером :06:014:0027 та відповідно площею 0,12 га з кадастровим номером :06:014:0028 на користь ОСОБА_2 .

В подальшому, на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання державного акту на прав власності на земельну ділянку (згідно договорів купівлі-продажу) ОСОБА_2 об`єднано земельні ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером :06:014:0027 та відповідно площею 0,12 га з кадастровим номером :06:014:0028 в земельну ділянку площею 0,24 га з кадастровим номером :06:014:0064.

Інформація в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстру Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо земельної ділянки площею 0,24 га з кадастровим номером :06:014:0064 відсутня.

Згідно відомостей Державного земельного кадастру власником земельної ділянки площею 0,24 га з кадастровим номером :06:014:0064 є ОСОБА_2 .

Проаналізувавши інформацію, надану Київським державним підприємством геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика» від 09.11.2018 № 01-01/268, схеми накладення оспорюваних земельних ділянок , суд вважав доведеною обставину, що земельна ділянка з кадастровим номером :06:014:0064 як у 2008 році, так і на сьогодні накладається на землі водного фонду, а саме на 100 метрову прибережну захисну смугу затоки Канівського водосховища на річці Дніпро.

Суд також виходив з інформації Центральної геофізичної обсерваторії імені Бориса Срезневського від 07.11.2018 за № 17-08/2223 , що водний об`єкт, що розташований поряд із земельною ділянкою з кадастровим номером :06:014:0064 це природний водний об`єкт - затока річки Дніпро, яка утворилась після заповнення Канівського водосховища, як затоплення низинних ділянок заплави Дніпра і гирлової частини річки Стугна.

Згідно зі статтями 19, 20 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі й землі водного фонду; віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Подібний порядок встановлено й для зміни цільового призначення земель, що згідно із частиною другою статті 20 ЗК України проводиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Відповідно до статті 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо.

Згідно з частиною першою статті 58 ЗК України та статтею 4 Водного кодексу України (далі - ВК України) до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню й належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

Так, стаття 59 ЗК України передбачає обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно ж до частини четвертої статті 84 ЗК України землі водного фонду не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.

Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої статті 59 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин).

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України).

Отже, за змістом зазначених норм права землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі, зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Крім того, за положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України (у редакціях, чинних на час виникнення правовідносин) уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60-62 ЗК України та статтями 1, 88-90 ВК України.

Відповідно до статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водоймів уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. Прибережна захисна смуга - частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій установлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони.

Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05 листопада 2004 року № 434 (далі - Порядок), у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час установлення водоохоронної зони.

Відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку. Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу.

На спростування доводів прокурора, з приводу того, що спірна земельна ділянка знаходиться в прибрежній смузі річки Дніпро, суду були надані такі докази:

Згідно копії проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 56 громадянам для ведення індивідуального садівництва за рахунок земель запасу державної власності на території Української міської ради Обухівського району Київської області, який був розроблений TOB «НВК «Горизонт» 14.03.2008 року на виконання розпорядження Обухівської районної державної адміністрації № 96 від 01.02.2008 року (т. 2, а.с. 23-38) та погоджений у порядку ст. 123 ЗК України Обухівським міжрайонним управлінням водного господарства (висновок №06-93 від 13.02.2008р.. т. 2. а.с. 31 (зворот)), яке зазначило, що спірна земельна ділянка прилягає до прибережної захисної смуги р. Стугна. (яка є малою річкою).

Висновок № 05-02/702 від 12.02.2008 року управління земельних ресурсів у Обухівському районі ( т. 2, а.с. 27 (зворот));

висновок державної експертизи землевпорядної документації (висновок № 16-196е від 20.03.2008 року (т. 2, а.с. 32 (зворот)-ЗЗ);

копія листа Інституту водних проблем і меліорації Національної академії аграрних наук України від 03.04.2019 року №188/01, яким визначено, що для ділянки річки, що знаходиться північніше міста Українка, є характерним гідрологічний режим річки, а не водосховища, а тому річка Стугна відповідно до вимог Водного кодексу України відноситься до малих річок, а розмір її прибережної захисної смуги має становити 25 метрів. Межі спірної земельної ділянки знаходяться поза межами прибережної захисної смуги річка Стугна, тобто не мають співпадіння із межами земель водного фонду, визначених положеннями Водного кодексу України (т. 1, а.с. 153);

копія паспорту річки Стугна, складеного Міністерством меліорації і водного господарства УРСР у 1989 р., згідно з яким річка Стугна за своїми характеристиками відноситься до малих річок (т. 1, а.с. 208-209);

копія листа ЦГО ім. Б. Срезневського від 21.02.2019 року №17-08/390 з інформацією про те, що: «Інформація про накладання земельних ділянок на землі водного фонду не входить до компетенції Центральної геофізичної обсерваторії імені Бориса Срезневського» (т. 1, а.с. 144).

Разом з тим, судом першої інстанції не проаналізовано жодного з перелічених доказів, наданих відповідачем ОСОБА_2 , а в основу судового рішення без здійснення оцінки взаємного зв`язку у сукупності, - покладено докази, надані виключно прокурором, без зазначення мотивів відмови у прийнятті доказів, наданих скаржником.

Суд першої інстанції в основу оскаржуваного рішення поклав лише Надані прокурором лист КДП "Київгеоінформатика" від 09.11.2018 року за №01-01/268, відповідно до якого спірна земельна ділянка повністю накладається на землі водного фонду, а саме на 100- метрову прибережну захисну смугу затоки Канівського водосховища на річці Дніпро, та лист ЦГО ім. Б. Срезневського від 07.11.2018 року за №17-08/2223, згідно з яким водний об`єкт, що розташований поряд із спірною земельною ділянкою це природний водний об`єкт - затока річки Дніпро.

Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що суду були надані довідки, листи які в різний час підписувались посадовими особами та містили абсолютно протилежну інформацію, з приводу того, чи спірна земельна ділянка знаходиться в прибрежній зоні річки Дніпро чи поза межами такої зони, оскільки найближча водойма до такої ділянки є малою річкою Стугна.

З метою усунення таких протирічь до суду апеляційної інстанції були викликані особи, які готували та підписували такі довідки, які в судовому засіданні апеляційного суду підтвердили з посиланням на картографічні карти, та проведені дослідження, що найблищою водоймою, яка знаходиться біля земельної ділянки відповідачки ОСОБА_2 є мала річка Стугна, до якої відстань більша ніж 25 метрів, а тому відповідно спірна земельна ділянка не знаходиться в прибрежній зоні та відповідно не є землями водного фонду.

Спеціаліст ОСОБА_8 завідувач сектору державного водного кадастру центральної геофізичної обсерваторії. Пояснила, що спірна земельна ділянка ОСОБА_2 знаходиться у частині малої АДРЕСА_1 (площа якої 785 м.кв.) де охоронно-захисна зона має ширину 25 м.

Спеціаліст ОСОБА_9 працює в секторі географії центральної геофізичної обсерваторії , вказала на карті, що приблизне розташування спірної земельної ділянки знаходиться у частині малої річки Стугна, так як відбулось перебудування русла Канівського водосховища.

Спеціаліст ОСОБА_10 працює головним спеціалістом відділу адміністрування водного кадастру та водокористування департаменту управління Державного агенства водних ресурсів України, вказала, що вона була виконавцем листа, в якому надавалась достовірна відповідь, що земельна ділянка розташована біля гирла річки Стугна. Вказала, що спірна земельна ділянка знаходиться на відстані більше ніж 25 метрів від найближчої водойми, яка не може бути річкою Дніпро, а є малою річкою Стугна.

Також, колегія суддів прийшла до висновку, що надана суду довідка управління Державного агенства водних ресурсів України, в якій містилась інформація, щодо віднесення до малої річки Стугна найближчої водойми до спірної земельної ділянки, надана уповноваженим органом.

Разоим з тим довідки, які надавались прокурору Київським державним підприємством геодезії "Київгеоінформатика" та долучались до позову надані без детального дослідження водного об`єкту, картографічних матеріалів та органом, щодо компетенції, якого віднесено встановлення якості водних об`єктів, а не визначення та віднесення водних об`єктів до великих чи малих водойм.

Оскільки річка Стугна є окремим водним об`єктом, а не затокою Канівського водосховища на річці Дніпро є малою річкою, навколо якої встановлюється прибережна захисна смуга шириною у 25 м. , апеляційний суд встановив, що належна ОСОБА_2 на праві власності земельна ділянка розташована поза межами прибережної захисноїсмуги річки Стугна і не має співпадіння із межами земель водного фонду, визначенихположеннями Водного кодексу України.

З огляду на вказані обставини та за результатами аналізу правових норм, приймаючи спірне розпорядження, Обухівська районна державна адміністрація, виділяючи спірну земельну ділянку ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не виходила за межі наданих їй повноважень, не змінювала цільового призначення земельних ділянок, як про це зазначає в позові прокурор, адже спірні земельні ділянки до земель водного фонду не відносилися, мали цільове призначення землі сільськогосподарського призначення, а тому в задоволенні вимог про визнання незаконним та скасування розпорядження Обухівської РДА від 07.04.2008 року № 506 «Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 56-ом громадянам для ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Української міської ради» в частині передачі у власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером :06:014:0027 та ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером :06:014:0028., які в подальшому стали власністю ОСОБА_2 слід відмовити.

Щодо вимог позивача про витребування земельних ділянок.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу у суді.

Зазначений захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача (див. пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17).

Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, а також можливість їх захистити іншим способом, встановленим договором або законом чи судом у визначених законом випадках, закріплені у частині другій статті 16 ЦК України. Глава 29 ЦК України передбачає, зокрема, такі способи захисту права власності як витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) та усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов).

Власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (частина друга статті 152 ЗК України).

Перелік способів захисту земельних прав викладений у частині третій статті 152 ЗК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, зокрема визначеним вказаною частиною, або ж іншим способом, який передбачений законом (див. пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).

Заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу (див. також висновок Великої Палати Верховного Суду, сформульований у постанові від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц).

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

На негаторний позов не поширюються вимоги щодо позовної давності, оскільки з таким позовом можна звернутися в будь-який час, поки існує провідносини та правопорушення.

Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку необхідно розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (див. пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18), пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18), пункт 97 постанови від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19)). Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку (абзац п`ятий пункту 143 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18)).

Таким чином, належним та ефективним способом захисту прав власності на землі водного фонду є негаторний позов про повернення земельної ділянки, який може бути пред`явленим упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду і на вказану вимогу не поширюється позовна давність.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року по справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19).

В даній же справі прокурором заявлено позов на підставі ст. 388 ЦК України про витребування майна.

Так як за обставинами даної справи встанволено, що витребовувана земельна ділянка не знаходиться в прибрежній смузі, а тому не є землями водного фонду, тому вона не може бути витребувана у добросовісного набувача, яким є ОСОБА_11 .

Щодо дотримання принципів правомірного втручання у право мирного володіння спірною земельною ділянкою

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Водоохоронні зони встановлюються вздовж річок, морів та навколо озер, водосховищ і інших водойм для запобігання забрудненню і виснаженню водних об`єктів (абзац перший пункту 8.19 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів), для створення сприятливого режиму водних об`єктів, попередження їх забруднення, засмічення і вичерпання, знищення навколоводних рослин і тварин, а також зменшення коливань стоку (частина перша статті 87 ВК України).

Отже, таке використання земельних ділянок водного фонду, яке не сприятиме досягненню зазначених цілей, може призводити до забруднення та засмічення поверхневих водних об`єктів, а також до втрати ними водності, виснаження водного об`єкта, що впливатиме на можливість задоволення потреб великої кількості людей.

З огляду на це закон обмежив безоплатне передання у приватну власність земельних ділянок водного фонду випадком такого передання замкнених природних водойм загальною площею до 3 га (частина друга статті 59 ЗК України), а користування земельних ділянок у межах прибережних захисних смуг - переліком визначених цілей.

Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству (частина третя статті 13 Конституції України). Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина сьома статті 41 Конституції України, частина третя статті 1 ЗК України).

Кожен має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля (частина перша статті 50 Конституції України).

У спорах стосовно прибережних захисних смуг, земель лісогосподарського призначення, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України, частина третя статті 1 ЗК України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України) (див. пункт 127 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, пункт 90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц, пункт 148 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року № 183/1617/16, пункт 53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц).

Так, як за обставинам даної справи витребовувана прокурором земельна ділянка не знаходиться в прибрежній смузі малої річки Стугна , а тому не є землями водного фонду, відповідно витребування такої ділянки від відповідачки ОСОБА_11 буде порушенням її права власності та Порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ.

Відповідно до положень статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегією суддів встанволено, що суд першої інстанції не вірно застосував норми права, не повно встановив обставини справи, висновки суду не відповідають встановленим обставинам, а ті обставини, які суд вважав доведеними спростовуються наявними в справі доказами, а тому рішення районного суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову взадоволенні позову.

Колегія суддів не погоджується з доводами прокурора, що відповідач ОСОБА_2 не має права на оскарження рішення в частині визнання незаконним розпорядження, оскільки саме на підставі такого розпорядження вперше земля, яка в подальшому стала власністю ОСОБА_2 вибула з державної власності, а відповідно залишення рішення в цій частині без змін може призвести до порушення права ОСОБА_2 та звернення до неї з позовами в інтересах держави з інших підстав.

Відповідно до положень статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так із матеріалів справи вбачається, що скаржник у справі, подаючи апеляційну скаргу сплатила судовий збір у розмірі 5286, 00 грн.

Оскільки апеляційним судом апеляційна скарга задовольняється, підлягає стягненню із позивача у справі на користь відповідача сплачений судовий збір.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 серпня 2020 року скасувати та постановити нове.

У задоволенні позовних вимог Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Обухівської районної державної адміністрації, ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним розпорядження та витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння відмовити.

Стягнути з Прокуратури Київської області на користь ОСОБА_2 судові витрати, понесені по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 5286 (п`ят тисяч двісті вісімдесят шість) грн. 00 к.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Повний текст постанови складено 25 лютого 2021 року

Головуючий суддя:

Судді: