Провадження номер 2/741/123/21
Єдиний унікальний номер 741/1083/20
РІШЕННЯ

іменем України

04 лютого 2021 року м. Носівка

Носівський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді Крупини А.О.,

з участю секретаря судового засідання Качан О.В.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Яременка М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

УСТАНОВИВ:

01 вересня 2020 року до Носівського районного суду Чернігівської області надійшла позовна заява АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 26 жовтня 2011 року в розмірі 134944 грн. 21 коп. станом на 31 липня 2020 року та судового збору в розмірі 2102 грн. 00 коп.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що з метою отримання банківських послуг ОСОБА_1 підписала анкету-заяву, чим підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Відповідач ознайомлена із Умовами та правилами надання банківських послуг, що діяли на момент підписання анкети-заяви, що підтверджується підписом відповідача в анкеті-заяві, де є відповідні запевнення відповідача щодо ознайомлення та надання документів у письмовому виді, а також наказом банку про їх затвердження.

Заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю поінформований про умови кредитування в АТ КБ «Приватбанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі.

Відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов користування та обслуговування картрахунку. Для користування кредитним картковим рахунком відповідач отримав кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 2000 грн. 00 коп. Оскільки відповідач належним чином зобов`язання за кредитним договором не виконував, станом на 31 липня 2020 року виникла заборгованість на суму 134944 грн. 21 коп., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту 655 грн. 25 коп., заборгованості за відсотками 129388 грн. 96 коп. та нарахованої пені у розмірі 4900 грн. 00 грн.

Ухвалою судді Носівського районного суду Чернігівської області від 28 вересня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, призначено розгляд справи по суті на 23 жовтня 2020 року.

У судове засідання 23 жовтня 2020 року представник позивача не з`явився, у позовній заяві зазначив, що в разі неявки в судове засідання відповідача не заперечує проти розгляду справи за відсутності представника банку та винесення заочного рішення судом.

23 жовтня 2020 року відповідач до суду не з`явилася, але до початку розгляду справи представник відповідача подав заяву, у якій просив відкласти розгляд справи з метою підготовки відзиву на позовну заяву, у зв`язку з чим розгляд даної справи було відкладено до 20 листопада 2020 року.

23 жовтня 2020 року відповідач подала відзив на позовну заяву, мотиви якого зводяться до того, що в заяві позичальника від 18 лютого 2011 року процентна ставка не зазначена. У самій заяві відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми за її визначеного розміру.

Уважає, що матеріали справи не містять підтверджень того, що саме ці Витяг з Тарифів та витяг з Умов вона розуміла, ознайомилась і погодилась з ними, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначених в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Окремо зазначає, що позовна заява подана позивачем 05 серпня 2020 року, у той час як анкета-заява нею підписана ще 26 жовтня 2011 року. З цих підстав уважає, що позивачем пропущено визначений статтею 257 ЦК України строк позовної давності у три роки, що є підставою для відмови в позові, порушуючи питання про застосування позовної давності (а. с. 87-95). У заяві від 04 лютого 2021 року представник відповідача конкретизує вимоги у цій частині, зазначаючи, що перебіг строку позовної давності розпочався 11 лютого 2015 року, оскільки 10 лютого 2015 року відповідач здійснила останню операцію через картку, а позов подано 26 серпня 2020 року, тобто більше, ніж через 2,5 роки після закінчення терміну позовної давності (а. с. 193-194).

20 листопада 2020 року розгляд справи за заявою позивача було відкладено до 29 грудня 2020 року (а. с. 113).

27 листопада 2020 року представник позивача подав до суду відповідь на відзив, мотиви якого зводяться до необхідності повного задоволення позовних вимог банку. Вказує, що відповідач згідно з випискою по рахунку до певного часу належним чином виконував свої зобов`язання за кредитом, що свідчить про те, що відповідач знав про умови кредитування та визнав свої зобов`язання за Договором. Щодо спливу строку позовної давності зазначив, що, визначаючи у кредитному договорі щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Видана ОСОБА_1 картка діє до останнього календарного дня місяця, вказаного на лицевій стороні Картки, тобто до останнього дня 03.2021 року. Позаяк, позивач звернувся до суду з цим позовом до відповідача 26 серпня 2020 року, строк позовної давності дотримано (а. с. 120-137, 145-162, 172-180).

29 грудня 2020 року судом було задоволено клопотання представника відповідача та надано час для підготовки письмових пояснень, у зв`язку з чим по справі було оголошено перерву до 04 лютого 2021 року.

Представник позивача 04 лютого 2021 року в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи позивач повідомлений належним чином, разом з позовною заявою подав клопотання про розгляд справи за відсутності позивача, у якому зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи та винесення судом заочного рішення суду (а. с. 56), клопотання про витребування додаткових доказів та інших документів не заявляв.

Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами щодо предмета спору, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним відповідних процесуальних дій.

Відповідач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та надали пояснення, в яких не заперечували факту отримання ОСОБА_1 кредитної картки, користування кредитними коштами та часткового погашення заборгованості. Звертають увагу на те, що в заяві позичальника від 18 лютого 2011 року процентна ставка не зазначена. Окрім анкетних даних, у самій заяві відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді процентів, неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Стверджували, що матеріали справи не містять належних підтверджень ознайомлення ОСОБА_1 з Витягом з Тарифів та витягом з Умов і Правил надання банківських послуг для Приватбанку і всіх дочірніх відділень, які б розуміла ОСОБА_1 та погодилась з ними, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначених в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування, а тому їх не можна вважати складовою кредитного договору. Також звертали увагу суду, що за даними розрахунку заборгованості за договором б/н від 26 жовтня 201 року банк самовільно змінював умови кредитування, які були визначені в довідці про умови кредитування, що є недопустимим.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши їх доказами, дослідженими в судовому засіданні, суд робить висновок, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з нижченаведеного.

Так, у відповідності до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Нормою ст. 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з довідкою позичальнику ОСОБА_1 було надано такі кредитні картки (а.с.17):

№ НОМЕР_1 , дата відкриття 26.10.2011, термін дії 04/15;

№ НОМЕР_2 , дата відкриття 02.04.2017, термін дії 03/21;

№ НОМЕР_3 , дата відкриття 01.04.2017, термін дії 03/21;

№ НОМЕР_3 , дата відкриття 05.05.2017, термін дії 03/21.

№ НОМЕР_4 , дата відкриття 02.04.2017, термін дії 03/21

Позивач надав 26 жовтня 2011 року ОСОБА_1 у користування грошові кошти в розмірі 500 грн.00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок НОМЕР_1 , який 26 жовтня 2011 року було зменшено до 300 грн. 00 коп., 27 жовтня 2011 року збільшено до 2000 грн. 00 коп., 16 серпня 2013 року зменшено до 980 грн. 00 коп., 13 серпня 2014 року зменшено до 680 грн. 00 коп., 07 жовтня 2014 року зменшено до 660 грн. 00 коп., а 23 січня 2020 року зменшено до 0 грн. 00 коп.

У судовому засіданні установлено, що 26 жовтня 2011 року відповідач заповнив Анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку, яка містить розділ про те, що особа, ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами ПРИВАТБАНКА, виявляє бажання оформити на своє ім`я послугу з надання «Платіжної карти «Кредитка «Універсальна»/Gold 500 грн. 00 коп., про що наявна відмітка із зазначенням бажаного кредитного ліміту у розмірі 1000 грн. При цьому, окрім анкетних даних ОСОБА_1 вказана анкета-заява не містить відомостей, на підставі яких можна встановити волевиявлення позичальника на укладення кредитного договору на умовах, що заявлені позивачем, а також запропоновані відповідачу конкретні умови надання банківських послуг (а. с. 18).

Водночас, за умовами укладеного між сторонами кредитного договору, які викладені, зокрема у довідці про умови кредитування з використанням платіжної карти «КРЕДИТКА Універсальна» Contract, підписаної ОСОБА_1 вбачається, що сторони домовилися, що базова процентна ставка в місяць, яка нараховується на залишок заборгованості становить 1,7 % за місяць, тобто із розрахунку 360 днів на рік становить 20,4 %, строк погашення щомісячних платежів встановлений до 25 числа наступного місяця (а. с. 19).

У відповідності до положень ч. ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633 та 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Ураховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому він вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Факт надання в розпорядження відповідачу кредитних коштів в розмірі 500 грн. та користування ними підтверджується наданим банком до позовної заяви розрахунком заборгованості за вказаним договором, випискою з особового рахунку ОСОБА_1 про рух коштів, з якого вбачається, що відповідач користувалась кредитними коштами банку шляхом зняття грошей в банкоматі, у відділенні банку та розраховувалась за надані послуги (а. с. 144), (а. с. 11-15).

Враховуючи ті обставини, що відповідач умови кредитного договору не виконував, використані кредитні кошти Банку не повернув, позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором, яка складається, зокрема, із заборгованості за тілом кредиту на суму 655 (шістсот п`ятдесят п`ять) грн. 25 коп.

Окрім цього, позивач, звертаючись із позовними вимогами про погашення кредиту, просив у тому числі, крім заборгованості за кредитом, стягнути заборгованість за відсотками у розмірі 129388 грн. 96 коп., яка виникла станом на 31 липня 2020 року. Вирішуючи дане питання, суд виходить з такого.

За змістом частини 2 статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Частиною 4 статті 1056-1 ЦК України, у редакції на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

Отже, для застосування підвищеної процентної стави банк повинен письмово повідомити боржника та отримати його згоду.

Відтак, у разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяється на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Також, відповідно до п. 1.1.3.2.3. умов та правил Банк має право проводити зміни тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. При цьому Банк, за винятком випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), зобов`язаний не менше ніж 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема у виписці по картковому рахунку відповідно до п. 1.1.3.1.9. цього договору.

З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Відповідна правова позиція викладена, наприклад, у постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі за № 6-1374цс17.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що відсоткова ставка стосовно використання кредитних коштів змінювалася, зокрема у період з 26 жовтня 2010 року по 31 серпня 2014 року відсотки нараховувались у розмірі 20,4% річних, у період із 01 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року 34,8% річних, з 01 квітня 2015 року по 31 липня 2020 року 43,2 % річних.

Отже, позивачем нараховувались проценти у розмірі більшому, ніж було визначено умовами договору, всупереч статті 1056-1 ЦК України щодо заборони збільшення банком процентної ставки в односторонньому порядку. Таким чином зміна розміру фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку позивачем в період з 1 квітня 2015 року у розмірі 43,20 % на прострочену заборгованість є нікчемною, оскільки докази того, що збільшення розміру процентної ставки погоджено із відповідачем, відсутні.

Як вбачається із Довідки про умови кредитування з використанням платіжної картки «КРЕДИТКА/Універсальна» Contract, підписаної позичальником 26 жовтня 2011 року, процентна ставка на момент укладення кредитного договору погоджена сторонами у розмірі 1,7% на місяць, що становить 20,4% річних, а тому нарахування АТ КБ «Приватбанк» такої ставки у більшому розмірі, тобто з перевищенням погодженої між сторонами умови договору, є неправомірним.

Таким чином, виходячи із принципу диспозитивності цивільного процесу, ураховуючи, що нарахування відсотків позивачем не може перевищувати погодженої між сторонами умовами договору процентної ставки 20,4% річних, позов АТ КБ «Приватбанк» у частині стягнення відсотків за користування кредитом підлягає частковому задоволенню у сумі 73 грн. 92 коп., що існувала станом на 31 серпня 2014 року, в той час коли процентна ставка становила саме 20,4 % на рік (тобто межах договору) (а. с. 8).

Із матеріалів справи вбачається, що позивачем відповідно до п. п. 1.1.3.2.3. Умов та правил надання банківських послуг не було проінформовано відповідача про збільшення процентної ставки та не отримано його згоди.

Отже, з урахуванням відсутності належних доказів погодження з позичальником збільшення процентної ставки вище 1,7% на місяць (20,4 % на рік), ненадання позивачем іншого розрахунку заборгованості з урахуванням процентної ставки, погодженої між сторонами під час підписання договору (в межах 20,4 0% на рік), суд робить висновок, що відсутні правові підстави для стягнення з позичальника на користь банку вказаної в розрахунку суми процентів станом на 31 липня 2020 року в розмірі 129388 грн. 96 коп. у повному обсязі, оскільки стягненню підлягає лише 73 грн. 92 коп.

Відтак, з відповідача за період з 26 жовтня 2011 року (дати операції за рахунком обліку заборгованості) по 31 серпня 2014 року підлягає стягненню заборгованість за відсотками за користування кредитом у розмірі 73 грн. 92 коп., виходячи з відсоткової ставки, що не перевищує 20,4% річних, оскільки вимоги позивача стосовно застосування підвищеної процентної ставки є безпідставними.

У частині вирішення заявлених позовних вимог про стягнення заборгованості за пенею на суму 4900 грн. 00 коп., що виникла станом на 31 липня 2020 року, суд керується таким.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою та другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Анкета-заява від 26 жовтня 2011 року, яка знаходиться в матеріалах справи, не містить даних щодо визначеного розміру умов про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру (а. с. 18).

Разом з цим, відповідач не заперечувала того, що дійсно 26 жовтня 2011 року підписала Довідку про умови кредитування з використанням картки «Кредитка Універсальна» Contract, в якій, серед іншого, визначена пеня за несвоєчасне погашення заборгованості, яка нараховується як: пеня (1) + пеня (2), де: пеня (1) = (базова процентна ставка за договором) / 30 нараховується за кожен день прострочення кредиту; пеня (2) = 1% від заборгованості, але не менше 30 грн в місяць, нараховується 1 раз в місяць, за наявності прострочення по кредиту або процентам 5 і більше днів при виникненні прострочення на суму від 50 грн. та більше (а. с. 19).

З пункту 2.1.1.12.6.1 витягу з Умов та Правил надання банківських послуг долучених Банком до позову, слідує, що у випадку виникнення прострочених зобов`язань на суму від 100 грн., враховуючи прострочені зобов`язання, передбачені пп. 2.1.1.12.6.2, 2.1.1.12.8.1 Умов і Правил, клієнт сплачує банку пеню, яка розраховується як: ПЕНЯ = базова процентна ставка по договору / 30 (нараховується на кожен день прострочення кредиту) + 50 грн. (одноразово). Пеня нараховується в день нарахування відсотків по кредиту (а. с. 43)

Таким чином, викладене вище підтверджує мінливий характер Умов та правил надання банківських послуг у АК КБ «ПриватБанк», на які посилається позивач, обґрунтовуючи заявлені вимоги у цій частині.

Також з наведеного неможливо встановити правову підставу та порядок нарахування банком пені, яку він просить стягнути.

Отже, суд робить висновок, що вимоги АТ КБ «ПриватБанк» у частині стягнення заборгованості по нарахованій пені в сумі 4900 грн. 00 коп. є безпідставними, адже такі вимоги є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища відповідача, а тому відмовляє у задоволенні позовних вимог в цій частині.

При вирішенні питання застосування позовної давності до позовних вимог про стягнення з відповідача суми непогашеного тіла кредиту, відсотків та пені суд не бере до уваги положення п. 1.1.7.31 Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку про збільшення позовної давності щодо повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки до 50 років, на що посилається позивач у відповідь на відзив.

Як вказувалось вище, додана до позову роздруківка з веб-сайту АТ КБ «Приватбанк» Умов та Правил надання банківських послуг, не підписана позичальником, а тому не є належним та допустимим доказом того, що при укладання кредитного договору з використанням кредитної картки, позивач був ознайомлений з такими умовами, в тому числі і щодо збільшення банком строку позовної давності та, що він надав згоду на кредитування саме на таких умовах.

При цьому, у підписаній позичальником Анкеті-заяві та Довідці про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна» Contract, не містяться умови ні щодо строку дії кредитного договору, ні про збільшення строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

За правилом статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Поняття "строк виконання зобов`язання" і "термін виконання зобов`язання" охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами частини першої цієї статті, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Верховний суд України висловив правову позицію відносно строку виконання зобов`язань по кредитам, що надаються у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитні картки, а саме: в постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14 та від 18 червня 2014 року у справі № 6-61цс14 Верховний суд України зазначає, що відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Як з`ясовано судом, строк дії перевипущеної кредитної картки, яка була видана відповідачу, - до останнього дня березня 2021 року. Наступну за цієї датою (01 квітня 2021 року) суд визначає моментом початку перебігу строку позовної давності, тобто строку, у межах якого позивач може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу.

Отже, у цій справі станом на 28 серпня 2020 року (дату звернення позивача з цим позовом до суду, а. с. 57) встановлений законом (ст. 257 ЦК України) загальний строк позовної давності не сплив.

За таких обставин, зважаючи на заявлену відповідачем у відзиві на позов вимогу про застосування строку позовної давності, суд робить висновок про відмову в її задоволені.

При цьому суд ураховує, що згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи з положень п. 3. ч. 2 ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково (0,54 %), суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача в рахунок повернення судових витрат пропорційно до задоволених вимог 11 гривень 35 коп., які підтверджені документально (а. с. 6).

На підставі ст. ст. 526, 527, 530, 549, 551, 599, 1050, 1048, 1054 та 1056 ЦК України та керуючись ст. 141, ч. 2 ст. 247, ст. ст. 259, 263, 264 та 265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 729 (сімсот двадцять дев`ять) гривень 17 копійок, яка складається з 655 грн. 25 коп. заборгованості за тілом кредиту станом на 31 липня 2020 року, та 73 (сімдесят три) гривні 92 копійки заборгованості за відсотками станом на 31 серпня 2014 року.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 11 (одинадцять) гривень 35 копійок у рахунок повернення коштів по сплаті судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» відмовити.

Позивач: акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», м. Київ, вулиця Грушевського, 1Д, 01001, код згідно з .

Відповідач: ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернігівського апеляційного суду через Носівський районний суд.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 09 лютого 2021 року.

Суддя А.О. Крупина