Єдиний унікальний номер судової справи: 225/5256/21
Номер провадження: 2/225/932/2021
РІШЕННЯ

Іменем України

16 грудня 2021 м. Торецьк

Дзержинський міський суд Донецької області

у складі:

головуючого судді - Челюбєєва Є.В.

за участю

секретаря - Савченко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Дзержинського міського суду Донецької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - служба у справах дітей Торецької міської військово-цивільної адміністрації Бахмутського району Донецької області, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

В обґрунтування заявлених вимог вказує, що у відповідності до свідоцтва про право власності від 22.11.2005 та свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.07.2021 вона є власником квартири АДРЕСА_1 .

У вказаному житлі разом з нею такожє зареєстровані її дочка - ОСОБА_2 та онуки ОСОБА_4 , ОСОБА_3 . Однак, фактично у вказаній квартирі дочка зі своїми дітьми не проживають останні п`ятнадцять років, оскільки в 2006 році вони виїхали на постійне місце проживання за межі України. При цьому особистих речей відповідачки та її дітей у вказаній квартирі немає.

Їй самостійно приходить нести витрати по утриманню квартири, доглядати її, здійснювати поточні ремонти та в силу своїх можливостей оплачувати комунальні послуги.

Позивач в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, зазначила що наполягає на задоволенні вимог, не заперечує проти заочного розгляду справи.

Відповідачка ОСОБА_2 яка діє в своїх інтересах та інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_3 , в судове засідання не прибула, на електронну адресу суду надіслала заяву з проханням розглянути справу без її участі, зазначила, що проти позову не заперечує, її діти фактично ніколи не проживали в квартирі своєї баби - ОСОБА_1 , а лише були автоматично зареєстровані при народженні за місцем її реєстрації. На теперішній час вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з батьком дітей - ОСОБА_5 , у якого у приватній власності є квартира АДРЕСА_2 і житлові потреби неповнолітнього ОСОБА_3 забезпечені його батьком повністю, тому зняття останнього з реєстрації жодним чином не порушить його прав.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не прибув, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належно.

Представник третьої особи - представник служби у справах дітей Торецької міської військово-цивільної адміністрації Бахмутського району Донецької області в судове засідання не з`явився, надав заяву з проханням розглянути справу без його участі, з метою захисту житлового права дитини заперечує проти задоволення позову.

Відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Дослідив матеріали справи в їх сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 22.11.2005, виданого керівником органу приватизації м. Дзержинська Донецької області (1/2 частка) та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 05.07.2021 приватним нотаріусом Бахмутського районного нотаріального округу Донецької області Рижковим О.О., реєстр. №2127 (1/2 частка). (а.с. 10-13)

Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб станом на 10.08.2021, виданої Торецькою міською військово-цивільною адміністрацією Бахмутського району Донецької області, за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстровані ОСОБА_1 (заявник), ОСОБА_2 (донька), ОСОБА_4 (онук), ОСОБА_3 (онук) (а.с. 14).

Згідно акту №1544 про фактичне не проживання особи від 11.08.2021, складеного сусідами ОСОБА_1 , засвідченого провідним спеціалістом ВРМП Торецької МВЦА Бахмутського району Донецької області, ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 , але з грудня 2006 року фактично не проживають за вказаною адресою. (а.с.15)

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Конституцією України (ст. 41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316,317,319,321 ЦК України).

Враховуючи, що квартира АДРЕСА_4 є власністю позивача, суд доходить висновку, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення ст. ст. 383, 405 ЦК України, ст. ст. 64, 150, 156 ЖК Української РСР.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла чи законом.

Отже, положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

На підставі викладеного, враховуючи, що ОСОБА_1 належить на праві власності квартира за адресою: АДРЕСА_3 , знайшли підтвердження обставини відсутності відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , без поважних причин понад один рік у вказаному житлі, крім того, від відповідачки ОСОБА_2 надійшла заява про визнання позову, суд доходить висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Частиною 2 Про охорону дитинства; нормативно-правовий акт № 2402-III від 26.04.2001 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Частиною 1 статті 163 СК України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними.

Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Принципом 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, передбачено, що малолітня дитина не може бути розлучена з матір`ю, батьком крім випадкових обставин.

Окрім того, обмеження дієздатності особи у віці до чотирнадцяти років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується і з правилами частини 4 статті 29 ЦК України.

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини непроживання дитини за місцем реєстрації не залежать від її волі, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.

Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

Суд вважає, що право дитини на житло в даному випадку не буде порушене, адже як письмово підтвердила відповідачка ОСОБА_2 , що вона разом з дітьми протягом тривалого часу не мешкають за місцем реєстрації, а фактично проживають в квартирі, яка належить на праві власності чоловіку відповідачки та відповідно батьку дітей - ОСОБА_5 , в той час як наявність лише формальної реєстрації місця проживання малолітнього ОСОБА_6 , у належній позивачці квартирі створює останній перешкоди у реалізації свого права власності на цю квартиру.

З огляду на це, позовні вимоги в частині визнання малолітнього ОСОБА_3 , таким, що втратив право користування житлом є обґрунтованими і також підлягають задоволенню.

Позивач не ставить питання про стягнення з відповідачів судового збору, сплаченого при зверненні до суду, тому суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат.

УХВАЛИВ

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме, квартирою АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до Донецького апеляційного суду через Дзержинський міський суд Донецької області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Є.В. Челюбєєв