Дата документу 27.09.2021
Справа № 334/4359/21
Провадження № 2-о/334/151/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2021 року

Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого - судді Гнатюка О.М.,

при секретарі Алєйніковій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжя цивільну справу за заявою адвоката Бубнова Дмитра Юрійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 в порядку окремого провадження про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересовані особи: Дніпровський районний у м. Запоріжжі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), ОСОБА_2 , -

ВСТАНОВИВ:

До Ленінського районного суду м. Запоріжжя звернувся адвокат Бубнов Д.Ю., який діє в інтересах ОСОБА_1 , із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

Заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Запоріжжя. Його батьком є ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , матір`ю ОСОБА_4 .

Бабусею заявника є ОСОБА_5 , 1921 р.н., яка за національністю є німкенею, а дідусем ОСОБА_6 , 1919 р.н., який за національністю є українцем, від шлюбу яких народився батько заявника. Проте в актовому запису про народження ОСОБА_3 за № 3399 від 02.07.1939 р.н. відсутня графа про національність дитини. В свою чергу дід заявника - ОСОБА_6 , під час ОСОБА_7 спочатку значився, як зниклий безвісті, а потім було встановлено, що він ІНФОРМАЦІЯ_3 помер у концтаборі у м. Демблін, Польща.

Бабуся заявника, ОСОБА_8 , з урахуванням того, що вона за національністю була «німкенею», під час окупації України німецькими військами у 1941 році визнала свою належність до етнічних німців («фольксдойче»), отримала німецький паспорт на території України, а у 1943 році була добровільно евакуйована з німецькими військами в тил (на територію Польщі), де у 1944 році була натуралізована «німкенею» та отримала постійний німецький паспорт. Після визволення Польщі у 1945 році, повернулась в Україну, де 14 березня 1945 року, була заарештована НКВС УРСР по Запорізькій області, піддана репресіям і, як результат, засуджена за обвинуваченням у належності до «фольксдойче» (ст.54-1 «а» КК УРСР) до 5 років ув`язнення у Чорногорському спеціальному виправно-трудовому таборі. Проте, документи містять розбіжності у по-батькові бабусі заявника, а саме в одних документах, датованих до 1944 року, вона значиться, як ОСОБА_9 , а починаючи з 1944 року і по момент її смерті у 1985 році у м. Сєвєродонецьку, Донецької області, як ОСОБА_10 . З яких саме причин виникли такі розбіжності не відомо, однак, згідно із відомостями документів, які знаходяться у Державному архіві Запорізької області, а також з урахуванням рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя у справі №334/6606/20, є встановленим факт того, що ОСОБА_9 , 1921 р.н., і ОСОБА_10 , 1921 р.н., є однією і ті є ю ж самою особою.

Згідно із заключенням Запорізької обласної прокуратури від 13.11.1989 року, бабуся заявника, була реабілітована.

Через негативне ставлення у СРСР до осіб з національністю «німець», а також через репресії до матері батька заявника - ОСОБА_9 , яка фактично була визнана зрадницею батьківщини, батько заявника - ОСОБА_3 був позбавлений можливості зазначати у своїх документах національність «німець», хоча і бажав цього, оскільки б це суттєво вплинуло на його життя та життя його близьких і не виключено, що і він та його близькі зазнали переслідування і репресій зі сторони Радянського режиму, як і його мати. Через вказані обставини у свідоцтві про народження заявника - НОМЕР_1 від 31.01.1959 року, ОСОБА_3 зазначав свою національність - «українець», яка не є правильною. За життя, батько заявника - ОСОБА_3 , нажаль не зміг змінити свою національність на «німець».

З метою внесення змін у документи щодо його народження заявник звертався із відповідною заявою до Дніпровського районного у місті Запоріжжі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). Однак у відповідності до Висновку №247/21.14-70 від 19.12.2020 року йому було відмовлено у внесені змін до актового запису №99 від 28.04.1958 року про його народження та до свідоцтва про його народження НОМЕР_2 від 31.01.1959 року і рекомендовано з цього питання звернутися до суду із відповідною позовною заявою. З урахуванням зазначеної відповіді, заявник, з приводу внесення змін до його актового запису про шлюб, вирішив звернутися одразу до суду із зазначеною заявою. Більше того, встановлення факту приналежності заявника - ОСОБА_1 , до німецької національності, жодним чином не порушує права та інтереси третіх осіб.

Заявник просить встановити факт його належності до німецької національності та внести зміни до наступних документів та актових записів, а саме:

- до актового запису №99 від 28.04.1958 року про його народження, складеного Дніпровським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро): в частині зміни національності його батька - ОСОБА_3 , з «українець» на «німець»;

- до свідоцтва про народження НОМЕР_2 від 31.01.1959 року, в частині зміни національності його батька - ОСОБА_3 , з «українець» на «німець»;

- до актового запису №600 від 05.08.1978 року про шлюб ОСОБА_1 з ОСОБА_11 , складеного Дніпровським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро): в частині зміни його національності, як нареченого, з «українець» на «німець».

В судове засідання заявник та представник заявника не з`явились, надали клопотання про розгляд справи за їхньою відсутністю, підтримали вимоги, просять задовольнити у повному обсязі.

Зацікавлена особа ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, надала заяву про слухання справи без її участі, не заперечує щодо задоволення заяви.

Дослідивши матеріали заяви, суд приходить до наступного.

Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

У цій справі заявник звернувся із заявою про встановлення факту належності до певної національності.

Відповідно до частин першої та другої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У частині першій статті 315 ЦПК України наведено перелік фактів, справи про встановлення яких розглядаються судом. Хоча за змістом частини другої цієї статті зазначений перелік не є вичерпним, проте у судовому порядку можуть бути встановлені тільки ті факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб (якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення).

Питання зміни національності громадянами України регулювалося Указом Президента України 31 грудня 1991 року № 24 «Про порядок зміни громадянами України національності» від, відповідно до якого національність могла бути змінена особами, які при досягненні 16-річного віку та одержанні паспорта прийняли національність одного з батьків та бажали змінити її відповідно до національності другого з батьків. Зміна національності провадилася відділом внутрішніх справ виконавчого комітету районної, міської, районної у місті ради народних депутатів за місцем проживання заявника. Зміна національності допускалася також і щодо осіб, які обрали національність до прийняття цього Указу. Вказаний Указ втратив чинність на підставі Указу Президента України від 27 січня 1999 року № 70/99.

Чинним законодавством України не передбачено зазначення в актових записах цивільного стану та свідоцтвах про ДРАЦС національності батьків дитини чи осіб, які вступають у шлюб. Тим самим забезпечується рівність усіх незалежно від національності чи етнічного походження, а також право особи вільно обирати та відновлювати національність, як це передбачено статтею 11 Закону України «Про національні меншини в Україні». Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається.

Згідно зі статтею 300 ЦК України особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Таке право підпадає під захист статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя. Держава не може втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки.

Стаття 11 Конституції України передбачає, що держава сприяє як консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, так і розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності національних меншин в Україні.

Згідно зі статтею 3 Рамкової конвенції про захист національних меншин (ратифікована Законом України від 9 грудня 1997 року № 703/97-ВР) кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв`язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі.

Відмова від фіксації національності в офіційних документах, що посвідчують особу, та актових записах цивільного стану і відповідних свідоцтвах про ДРАЦС повністю відповідає статті 24 Конституції України, яка гарантує рівність громадян, зокрема, незалежно від етнічного походження, а також статті 11 Закону «Про національні меншини в Україні». Національна належність особи, таким чином, є актом її особистого самовизначення і жодним чином не впливає на публічно-правові відносини такої особи з державою. Фіксація факту національності особи в документі, що її посвідчує, чи в актових записах громадянського стану створила б перешкоду вільному обранню чи відновленню національності, оскільки поставила б таке обрання чи відновлення у залежність від рішення державного органу.

За таких обставин суд доходить до висновку про неможливість встановлення в судовому порядку фактів щодо належності осіб до певної національності.

Аналогічний висновок викладений в Постанові Великої Палати Верховного суду від 29 травня 2019 року у цивільній справі № 398/4017/18.

На підставі вищевикладеного, керуючись 1-18, 76-81, 95, 228, 229, 235, 241, 244, 245, 258, 259, 293, 294, 315, 319 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні заяви адвоката Бубнова Дмитра Юрійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 в порядку окремого провадження про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересовані особи: Дніпровський районний у м. Запоріжжі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), ОСОБА_2 .

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Запорізького апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів із дня його проголошення.

Суддя О.М. Гнатюк