Справа №488/3590/20 Головуючий суду першої інстанції Селіщева Л. І.
Провадження №22-ц/812/2285/21 Доповідач суду апеляційної інстанції Локтіонова О. В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2021 року м.Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О. В.,

суддів: Колосовського С. Ю., Ямкової О. О.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 15 червня 2021 року, ухвалене за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

У С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі Банк або АТ КБ «Приватбанк») подало до суду зазначений позов до ОСОБА_1 , який обґрунтовувало наступним.

02 лютого 2015 року між Банком та відповідачем було укладено кредитний договір, відповідно до якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов договору станом на 21 вересня 2020 року утворилася загальна заборгованість за кредитним договором у сумі 15 121,96 грн, яка складається з заборгованості за простроченим тілом кредита у сумі 9768,44 грн, заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит відповідно до ст. 625 ЦК України у сумі 2794,60 грн та пені в сумі 2558,92 грн.

Посилаючись на зазначене, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 15 121,96 грн, а також судовий збір в сумі 2102 грн.

Заочним рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 15 червня 2021 року позов Банку задоволено частково. З ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором, яка утворилася станом на 21 вересня 2020 року, в сумі 9768,44 грн, а також судовий збір в сумі 1345,28 грн.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із того, що дослідженими доказами доведено обов`язок відповідача повернути тіло кредита, оскільки вона користувалася кредитними коштами та указану у рішенні суду суму Банку вчасно не повернула. Стягнення відсотків та пені суд вважав безпідставним, бо Банк не довів обґрунтованість їх нарахування.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подавала до суду першої інстанції заяву про його перегляд, однак ухвалою суду від 28.10.2021 заява була залишена без задоволення.

Вважаючи рішення суду незаконним, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються Банком, то повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно зі статтями 1046, 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою (штраф, пеня).

Статті 525, 612, 625 ЦК України передбачають, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що 02 лютого 2015 року між Банком та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг, що підтверджується Анкетою-заявою позичальника про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с.14).

Розмір процентів за користування кредитними коштами та неустойка сторонами не узгоджувалися.

Умови та Правила з надання банківських послуг, надані позивачем як доказ нарахування заборгованості, відповідачем не підписувалися, а отже не погоджувалися, а тому не можуть розцінюватися як частина кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання Анкети-заяви.

Протягом дії договору позичальником було отримано дві кредитні картки: 02 лютого 2015 року строком дії до 31 серпня 2018 року та 24 квітня 2016 року строком дії до 30 квітня 2020 року. Інших карток відповідачу не видавалося, а отже всі нарахування за кредитним договором закінчуються вказаною датою.

02 лютого 2015 року ОСОБА_1 . Банком було встановлено кредитний ліміт в сумі 0 грн, який у подальшому 23 березня 2016 року був збільшений до 2000 грн, 31 березня 2016 року до 2500 грн, 11 жовтня 2016 року до 4000 грн, а 19 липня 2018 року року зменшений до 0 грн (а.с.13).

Виписка по рахунку відповідача свідчить, що вона користувалася кредитними коштами, здійснювала погашення заборгованості.

Згідно з розрахунком позивачастаном на 21 вересня 2020 року ОСОБА_1 мала заборгованість за кредитним договором у сумі 15 121,96 грн, яка складається з заборгованості за простроченим тілом кредита у сумі 9768,44 грн, заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит відповідно до ст. 625 ЦК України у сумі 2794,60 грн та пені в сумі 2558,92 грн.

У розрахунку також зазначено, що Банк стягував з відповідача кошти на погашення відсотків та пені, які умовами договору не передбачені.

Дослідивши виписку та розрахунок Банку, колегією суддів встановлено, що станом на 21 вересня 2020 року ОСОБА_1 отримала від Банку 49 146,99 грн кредитних коштів та здійснила погашення заборгованості на суму 53 232,11 грн.

Отже, відсутні підстави стверджувати про наявність у відповідача боргових зобов`язань щодо повернення тіла кредиту.

Відповідно до статей 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторони. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оскільки ОСОБА_1 у порядку виконання зобов`язань за договором сплатила позивачу суму значно більшу отриманої, то вона не має боргових зобов`язань перед Банком.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про часткове задоволення позову Банку є помилковим, оскільки досліджені докази свідчать про відсутність у відповідача заборгованості перед Банком.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду у задоволеній частині та щодо розподілу судових витрат підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовної вимоги Банку про стягнення з ОСОБА_1 простроченого тіла кредиту у сумі 9768,44 грн.

У зв`язку з тим, що рішення суду першої інстанції скасовано, а у задоволенні позову Банку відмовлено у повному обсязі, то відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України з позивача на користь ОСОБА_1 за розгляд справи в суді апеляційної інстанції підлягає стягненню судовий збір у сумі 1465,30 грн, а також судовий збір за подання заяви про перегляд заочного рішення в сумі 454 грн.

Керуючись ст.374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 15 червня 2021 року у частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованості за тілом кредита у сумі 9768,44 грн та розподілу судових витрат скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні цієї позовної вимогиАкціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк».

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1919,30 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді С. Ю. Колосовський

О. О. Ямкова

Повний текст постанови складено 22 грудня 2021 року.