Єдиний унікальний номер 235/2087/21
Номер провадження 22-ц/804/2898/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2021 року Донецький апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Мальованого Ю.М.,

суддів: Космачевської Т.В., Тимченко О.О.,

розглянувши в приміщенні Донецького апеляційного суду у м. Бахмут Донецької області в письмовому провадженні цивільну справу № 235/2087/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини, з апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 13 вересня 2021 року (суддя першої інстанції Назаренко Г.В.),-

В С Т А Н О В И В :

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини, яка мотивована тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 24 січня 2015 року по 20 жовтня 2020 року.

19 лютого 2018 року вперше, а 19 лютого 2020 року повторно міжрайонною офтальмолого-кардіологічною медико-соціальною експертною комісією (м. Краматорськ) їй встановлено 3 групу інвалідності по зору. Розмір пенсії, яку вона отримує, складає 2100 грн. і він не забезпечує встановленого законом прожиткового мінімуму. Інших доходів вона не має. Відповідач відмовляється надавати їй матеріальну допомогу, посилаючись на її можливість заробляти гроші самостійно. Відповідач є працездатним, працює у ДП ВК «Краснолиманське», регулярно отримує заробітну плату, аліменти нікому не сплачує, отже може надавати матеріальну допомогу на її утримання.

На підставі наведеного, просила стягнути з відповідача аліменти на своє утримання в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно але не менше одного прожиткового мінімуму доходів громадян, починаючи з дня пред`явлення позову до суду.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 13 вересня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання у розмірі 1/8 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 29 березня 2021 року та протягом строку інвалідності ОСОБА_3 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць рішення допущено до негайного виконання.

Не погоджуючись із рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, які мають значення для справи, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що поза увагою суду залишилась та обставина, що він сплачує аліменти на користь ОСОБА_4 за рішенням суду, яку позивач не залучила у якості третьої особи.

Крім того, дійшовши висновку про наявність доходу позивачки на час розгляду справи у вигляді пенсії по інвалідності у розмірі 2 100 грн., що забезпечує їй прожитковий мінімум, встановлений законом, суд прийняв рішення про часткове задоволення вимог позивача. При цьому судом не врахована практика Верховного Суду України та Верховного Суду щодо наявності права на утримання (аліменти) непрацездатної особи тільки в разі незабезпечення прожитковим мінімумом. Наполягає на тому, що оскільки на час розгляду справи судом першої інстанції, позивач отримувала щомісячні виплати, що забезпечували її прожитковий мінімум, встановлений законом, її не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги в розумінні ч. 4 ст. 75 СК України. Посилання суду на висновки викладені у постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі № 759/6629/19 безпідставні, оскільки він перебував з позивачкою у шлюбі нетривалий час 5 років 8 місяців 26 днів і вважає, що у його випадку відсутня умова права позивачки на утримання.

Також посилається на те, що відповідно до ч. 2 ст. 75 СК України, право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. На сьогоднішній день на підприємстві де він працює склалася складна економічно-фінансова ситуація, за якої підприємству вкрай тяжко виконувати обов`язки щодо виплати заробітної плати.

Процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідача позивачка не скористалася.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 24 січня 2015 року по 20 жовтня 2020 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 3, 4)

Згідно з довідкою МСЕК № 0916371 від 19 лютого 2020 року позивач ОСОБА_1 є людиною з інвалідністю третьої групи, яка встановлена строком до 19 лютого 2022 року, протипоказана важка фізична праця, робота на висоті, біля механізмів, що рухаються, на діючих ел. установках (а.с. 8).

Позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку в Управлінні ПФУ Покровське об`єднане управління ПФУ та отримує пенсію по інвалідності у розмірі 2 200 грн. на місяць (а.с. 37).

Відповідно довідки від 01 червня 2021 року ТОВ «АРМІХ» та записів в медичній картці амбулаторного хворого за 2020-2021 роки ОСОБА_5 має діагноз: міопія вищого ступеня, дистрофічна форма, рекомендовано тривале офтальмологічне лікування захворювань сітківки ока, вартість однієї ендовитреальної ін`єкції 4 000 грн. (а.с. 38-41).

З довідки ДП ВК «Краснолиманська» № 529 від 14.06.2021р. вбачається, що відповідач працює на ДП «ВК «Краснолиманська» в якості гірника з ремонту гірничих виробок, і його нарахований дохід становить: лютий 2021 року 8 166 грн. 82 коп., березень 2021 року 9 849 грн. 53 коп., квітень 2021 року 11 984 грн. 79 коп., травень 2021 року 23 205 грн. 58 коп., фактично отриманий дохід становить: лютий 2021 року 5 419 грн. 56 коп., березень 2021 року 5 987 грн. 11 коп., квітень 2021 року 8 040 грн. 44 коп., травень 2021 року 15 568 грн. 33 коп. (а.с.24).

Крім того, матеріалам справи встановлено, відповідач сплачує аліменти на користь ОСОБА_6 на утримання сина у розмірі 1/6 частини всіх видів його доходу щомісячно (а.с. 33, 34, 35).

Звертаючись до суду з позовом про стягнення з відповідача аліментів на своє утримання, позивач посилалася на своє нужденне матеріальне положення, при цьому зазначала, що відповідач працює, регулярно отримує заробітну плату, у зв`язку з чим має можливість надавати їй матеріальну допомогу у розмірі 1/4 частини з усіх видів своїх доходів.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання непрацездатної дружини, оскільки позивач має право на утримання (аліменти) у відповідності до положень статей 75, 76 СК України, яке відповідачем їй не надається. При визначенні розміру аліментів суд взяв до уваги матеріальний стан платника та одержувача аліментів, їх стан здоров`я, наявність у відповідача інших зобов`язань.

Врахувавши, що відповідач є працездатною особою, офіційно працює, за рішенням суду сплачує аліменти у розмірі 1/6 частини від доходу на утримання неповнолітнього сина, та має можливість сплачувати аліменти на утримання позивачки, суд визначив до стягнення на користь позивачки аліментів у розмірі 1/8 частини з усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_2 щомісячно, починаючи з 29 березня 2021 року та протягом строку інвалідності позивачки.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Правовідносини щодо прав та обов`язків подружжя з утримання регулюються главою 9 СК України.

Відповідно до частин 2-4 ст. 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи.

Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Обов`язковою умовою виникнення права на отримання аліментів від другого із подружжя також є можливість останнього надавати таку матеріальну допомогу.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка не досягла пенсійного віку, є особою з інвалідністю IIІ групи, отримує пенсію у розмірі 2 200 грн., інших доходів не має.

Відповідно ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» встановлено у 2021 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць, для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня - 1 769 грн., з 1 липня 1 854 грн., з 1 грудня 1934 грн.

Суд першої інстанції частково задовольнив позов ОСОБА_1 , оскільки вартість лікування позивача перебільшує розмір фактичного розміру пенсії, який вона отримує. В результаті цього, порушується право останньої на достатній життєвий рівень, гарантований ст. 48 Конституції України і обов`язок держави щодо створення умов, які б забезпечували всім медичну допомогу і медичний догляд у разі хвороби не виконується.

Чинне законодавство у ч. 2 ст. 75 СК України надає перелік загальних умов для надання утримання одному з подружжя: 1) його непрацездатність; 2) потреба у матеріальній допомозі; а також здатність другого з подружжя надавати матеріальну допомогу. У цьому випадку мова йде про юридичний склад, який містить юридичні факти, що є підставою для набуття одним з подружжя права на утримання і створення обов`язку для іншого з подружжя таке утримання надавати.

При цьому відповідно до ч. 2 ст. 75 СК України один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Цей мінімум можна визнати допустимим у випадках лише нормального життєзабезпечення людини, але він не є достатнім у разі, якщо мова йде про непрацездатну особу, зокрема, яка позбавлена можливості працювати.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що необхідні потреби непрацездатної людини, як правило, не обмежені тими звичайними потребами, які має здорова людина, тому вимагають додаткових витрат на лікування, оздоровлення, харчування, що зумовлено іншим, відмінним способом життя такої людини.

Аналіз норм СК України свідчить про те, що четвертою істотною умовою виникнення права одного із подружжя на утримання є відсутність зловживання правом з її боку. Форми такого зловживання визначені у ч. 1 ст. 83 СК України.

Таким чином, за умови відсутності зловживань, визначених у ч. 1 ст. 83 СК України, або передумов обмеження права одного із подружжя на утримання з боку іншого подружжя, які передбачені ч. 2 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, непрацездатне подружжя має право на матеріальну допомогу в сенсі ст. 75 СК України.

У розумінні положень ч. 4 ст. 75 СК України один із подружжя, який є особою з інвалідністю, не є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо його доходи забезпечують йому встановлений законом прожитковий мінімум, однак, внаслідок наявності у нього інвалідності така особа обтяжена необхідністю несення додаткових витрат на своє лікування.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо необхідності системного тлумачення змісту ч. 4 ст. 75 СК України, враховуючи встановлений іншими статтями СК України обов`язок подружжя утримувати інше подружжя й міжнародні стандарти правового захисту осіб з інвалідністю, яким у цій справі є подружжя, яке потребує матеріальної допомоги.

Призначення особі з інвалідністю відповідної пенсії по інвалідності або іншої соціальної виплати не може знаходитися у зв`язку із виплатами, які здійснює подружжя на утримання іншого подружжя, яке є особою із інвалідністю. Факт призначення державою пенсії по інвалідності не може впливати на факт призначення судом аліментів на утримання подружжя або ж виключати його.

З огляду на зазначене, апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції зроблені на підставі належним чином оцінених доказів, відповідають обставинам та матеріалам справи.

Наведені в апеляційні скарзі відповідача доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції. При цьому судом першої інстанції під час розгляду даної справи вірно в порядку ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховано висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені у постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі № 759/6629/19 у подібних правовідносинах.

Твердження відповідача про необхідність врахування судом правових висновків Верховного Суду України висловлений у постановах від 16 серпня 2017 року у справі № 6-1111цс17 та аналогічних висновків у постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 296/5385/17, від 11 жовтня 2018 року у справі № 165/16931/16-ц, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки згідно правового висновку викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17, суди мають враховувати саме останні висновки Великої Палати Верховного Суду у подібних правовідносинах. Постанови, на які посилається відповідач у апеляційній скарзі, ухвалені судами касаційної інстанції до ухвалення Верховним Судом постанови від 24 червня 2021 року у справі № 759/6629/19, висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у якій, застосовані судом першої інстанції під час розгляду даної справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

З огляду на наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваного судового рішення. Вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, перевірив їх доводи і заперечення, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для скасування судового рішення не вбачається.

Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін, витрати по сплаті судового збору за перегляд справи судом апеляційної інстанції відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 13 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повне судове рішення складено 21 грудня 2021 року.

Суддя-доповідач : Ю.М. Мальований

Судді: Т.В. Космачевська

О.О. Тимченко