Єдиний унікальний номер справи 229/5333/20
Номер провадження № 2/229/191/2021
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" лютого 2021 р. Дружківський міський суд Донецької області

в складі:

головуючого судді: Гонтар А.Л.,

при секретарі: Білик О.А.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м. Дружківка цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа Орган опіки та піклування Дружківської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

23 листопада 2020 року позивач звернувся до Дружківського міського суду Донецької області з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа Орган опіки та піклування Дружківської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

В позові позивач зазначив, що він є власником спірного будинку. Окрім нього в будинку зареєстровано відповідачів, однак фактично з 2014 року та по даний час вони у будинку не проживають.

Просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 .

Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 23 грудня 2020 року провадження в справі було відкрито, призначено підготовче судове засідання на 18 січня 2021 року (а.с. 28-29)

Позивач та представник позивача у судове засідання не з`явилися, надали заяви з клопотанням розглядати справу у їх відсутності, позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві.

Відповідачі у судове засідання не з`явилися про час та місце розгляду справи її було повідомлено належним чином, надали клопотання про визнання позовних вимог, проти задоволення позовних вимог не заперечують, просять розглядати справу без їх участі.

Представник третьої особи Органу опіки та піклування Дружківської міської ради у судове засідання не з`явився про час та місце розгляду справи її було повідомлено належним чином, надала клопотання про розгляд справи без її участі та висновок щодо доцільності визнання неповнолітньої дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Орган опіки та піклування Дружківської міської ради рекомендує винести рішення про залишення неповнолітньої дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованим у будинку.

З огляду на це, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності сторін без фіксації судового процесу на підставі наявних у справі доказів.

Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачами позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову

Оцінивши усі докази, зібрані в справі у їх сукупності, виходячи з обставин, встановлених під час судового розгляду справи, враховуючи норми діючого законодавства, яким врегульовані встановлені судом правовідносини, керуючись принципом верховенства права, враховуючи визнання відповідачем позову, суд дійшов до висновків про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до договору міни житлового будинку на квартиру від 06 березня 2013 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1079, ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_1 житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.12).

Актом обстеження, наданим головою територіального комітету № 10 "Піонерській" встановлено, що власник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дружина власника ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , син власника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 . Однак, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не проживають за зазначеною адресою з 2014 року , їх особисті речі у будинку відсутні (а.с.15).

Згідно довідки на момент проживання № 4404 від 20 листопада 2020 року у м. Новоросійськ, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не зареєстровані, але проживають за адресою м. Новоросійськ з 2014 року по АДРЕСА_2 по теперішній час (а.с.16).

Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю . Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб .

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

З висновку органу опіки та піклування Дружківської міської ради, вбачається, що питання про визнання неповнолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини. Члени комісії прийшли до висновку, що в даній ситуації права дитини порушуються, оскільки документів, підтверджуючих забезпечення дітей права на користування будь-яким іншим житлом представник позивача не надав. Орган опіки та піклування Дружківської міської ради вважає доцільним залишити неповнолітню дитину зареєстрованою у будинку за адресою: АДРЕСА_1

Однак, суд не погоджується із вищезазначеним висновком відносно неповнолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та не приймає його до уваги з огляду на таке.

Питання визначення місця проживання малолітніх та неповнолітніх регулюється ст. 29 Цивільного кодексу України, яка визначає місце проживання фізичної особи в залежності від її віку.

Частиною 3 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Згідно ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно із Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце фактичного проживання особи не залежить від місця її реєстрації. Місцем проживання особи може бути будь-яке житлове приміщення, в якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення.

З огляду на викладене, оскільки відповідачка та їх спільна з позивачем неповнолітня дитина не проживають у належному позивачу на праві власності будинку більше одного року без поважних причин, при цьому проживають з 2014 року на території Російської Федерації, у зв`язку з чим, втратили право користування нею, а також, що їх реєстрація у цьому будинку перешкоджає позивачу вільно розпоряджатися даним будинком та порушує права позивача як власника.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права міститься у постанові Верховного Суду від 08 лютого 2018 року у справі № 361/7139/15-ц, який суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин у даній справі.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150,156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідачка та їх спільна з позивачем неповнолітня дитина фактично в будинку не проживають з 2014 року, були в ній зареєстровані за згодою позивача як члени його сім`ї, вони не є власниками спірного нерухомого майна, що порушує права позивача як власника житла, який на законних підставах може вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, оскільки будь-яких інших домовленостей між ними не існує.

Таким чином, суд вважає, що позов позивача про визнання відповідачки та їх спільної з позивачем неповнолітньої дитини, такими, що втратили право на користування житлом належним чином обґрунтований і підлягає задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 2, 11, 12, 13, 76-81, 133, 141, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа Орган опіки та піклування Дружківської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 .

Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження:

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний текст рішення виготовлено в нарадчій кімнаті 24 лютого 2021 року.

Суддя: А.Л. Гонтар