Справа № 447/2517/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Павлів В.Р.
Провадження № 22-ц/811/1304/20 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Савуляка Р.В., Шандри М.М.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні представниці позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 , представника відповідача ДП «РГХП «Сірка» Ратича Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України на рішення Миколаївського районного суду Львівської області в складі судді Павліва В.Р. від 18 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства "Роздільське гірничо-хімічне підприємство "Сірка", Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України про стягнення компенсації за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 18 лютого 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства «Роздільське гірничо-хімічне підприємство «Сірка» на користь ОСОБА_1 різницю між середнім заробітком за час вимушеного прогулу та виплатами по безробіттю, одержаними у центрі зайнятості у розмірі 10 621,06 (десять тисяч шістсот двадцять одну грн. 06 коп.) грн.

Стягнуто з Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 22.11.2013 р. за період 23.11.2013 р. до 09.02.2016 р. у розмірі 123 509,70 (сто двадцять три тисячі п`ятсот дев`ять грн. 70 коп.) грн.

Стягнуто з Державного підприємства «Роздільське гірничо-хімічне підприємство «Сірка» та Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1000 (одна тисяча) грн. 00 коп.

Звернуто до негайного виконання рішення суду про присудження платежів по виплаті ОСОБА_1 різниці між середнім заробітком за час вимушеного прогулу та виплатами по безробіттю, одержаними у центрі зайнятості, та середнього заробітку за час затримки виконання рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 22.11.2013.

Вказане рішення оскаржило Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України.

В апеляційній скарзі просять скасувати рішення у даній справі та постановити нове про відмову у задоволенні позовних вимог. Вважають рішення незаконним та необґрунтованим. Вказують, що суд не врахував усіх обставин виникнення затримки, а відтак постановив необґрунтоване рішення. Звертають увагу, що на момент виникнення підстави для заявлення вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення, тобто станом на 22.11.2013 Мінекономіки не було органом управління РГДХП «Сірка», не мало ніякого відношення до звільнення ОСОБА_1 , не було відповідачем у справі про поновлення на роботі, не було стороною у виконавчому провадженні та, відповідно, не мало жодного обов`язку до поновлення його на роботі з 22.11.2013. Зазначають, що у відношенні Мінекономіки не може бути жодних затримок у виконанні рішення суду починаючи з дати допуску до негайного виконання рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на роботі. Відповідно період затримки не відповідає дійсним обставинам, оскільки у спірних правовідносинах Мінекономрозвитку з`являється тільки після завершення реорганізації Міністерства промислової політики України, яке на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 23.03.2014 №94 було реорганізовано шляхом приєднання до Мінекономрозвитку. Отже, період затримки виконання рішення суду у відношенні Мінекономіки суд першої інстанції визначив невірно. А оскільки суд першої інстанції стягнуті суми вважає компенсацією, то покладання відповідальності на Міністерство за винні дії до дати 05.05.2015 є безпідставним. Вважають, що позивач створив ситуацію, за якої він свідомо ігноруючи описку в рішенні суду (оскільки не звертався за її виправленням), пред`явив виконавчий лист до виконання, тим самим висловлював свою суб`єктивну волю спрямовану на невиконання рішення суду. Таким чином, підстави обраховувати період затримки виконання рішення суду починаючи з 22.11.2013 відсутні. Також, вказують, що судом першої інстанції порушено приписи статті 236 КЗпП України та невірно обраховано розмір середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду. У суді першої інстанції Міністерство наполягало на тому, що заявлена до стягнення сума середнього заробітку за час затримки виконання повинна бути зменшена на розмір нового заробітку за новим місцем роботи на Державному підприємстві «Новороздільське державне гірничо-хімічне підприємство «Сірка», керівником якого з 24.07.2015 було призначено Позивача. Таким чином, стягнута з Мінекономіки сума 123509,70 грн. повинна бути зменшена, оскільки ОСОБА_1 має право саме на отримання різниці між середнім заробітком, та заробітком за новим місцем роботи на Державному підприємстві «Новороздільське державне гірничо-хімічне підприємство «Сірка». Самостійно обрахувати розмір стягнення Міністерство не може, оскільки не володіє інформацією про фактичні виплати Позивачу на Новороздільській сірці, так як саме бухгалтерія підприємства нараховує та виплачує керівнику підприємства заробітну плату, про що вони акцентували увагу суду першої інстанції. Щодо підстав для стягнення моральної шкоди вважають, що дана позовна вимога не підлягає задоволенню. Вказують, що Позивач не надав чіткого розрахунку моральної шкоди, а тому документально не підтвердив: 1) тяжкість вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках; 2) час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Якими саме документами це має бути підтверджено суд не вказав. На їхню думку Позивач не надав належного обґрунтування завданої йому моральної шкоди, зокрема доказів моральних страждань та втрати нормальних життєвих зв`язків. Крім того, вказують, що суд першої інстанції безпідставно ототожнив стягувані у даній справі кошти із зарплатою, а відтак дійшов висновку про необмеженість ОСОБА_1 часовими рамками при реалізації права на звернення до суду. Такий висновок є хибним, оскільки у рамках окремого (окремо від №447/1514/13-ц) судового провадження перебіг строку звернення до суду з вказаною вимогою розпочався з наступного дня після допуску до негайного виконання рішення суду у справі №447/1514/13-ц про поновлення Позивача на роботі. Отже, з урахуванням статті 233 КЗпП останній день строку для звернення до суду припадає на 22.02.2014 (субота), а тому таким днем є 24.02.2014. Позов у даній справі подано до суду 20.08.2014. Отже, позов у даній справі подано з пропуском у шість місяців. Вважають, що правова природа заявленої до стягнення різниці в доходах Позивача не може підміняти поняття заробітної плат, а тому з даної підстави на спірні правовідносини поширюється строк позовної давності, що визначений частиною 1 ст. 233 КЗпП три місяці. Крім того, вважають, що процесуальний строк для стягнення моральної шкоди також пропущений. Звертають увагу, що позов у даній справі подано до суду 20.08.2014. Отже, з урахуванням статті 233 КЗпП останній день строку для звернення до суду з даною вимогою припадає на 22.02.2014 (субота), а тому таким днем є 24.02.2014. Таким чином, з підстави пропуску строку звернення до суду Мінекономіки також заявляло про необхідність застосування правового наслідку такого пропуску відмова у повному обсязі у задоволенні позовних вимог про стягнення з Підприємства та Міністерства моральної шкоди. Отже, судом першої інстанції допущено процесуальні помилки у питанні дослідження строку звернення до суду з позовними вимогами про стягнення вимушеного прогулу та моральної шкоди.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 та представник відповідача Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України не з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності зважаючи на те, що такі повідомлялися про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України, а також те, що інтереси позивача у судовому засіданні захищала представниця.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представниці позивача в заперечення апеляційної скарги, представника відповідача ДП «РГХП «Сірка» на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, заперечення Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, заяви про уточнення позовних вимог, заперечення Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на заяву про уточнення та збільшення позовних вимог, заперечення РДГХП «Сірка» на заяву про уточнення та збільшення позовних вимог, відзиву Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, відповіді на відзив, заяви про уточнення (зменшення) позовних вимог, відзиву ДП РДГХП «Сірка», відповіді на відзив, апеляційної скарги, відзиву на неї, а також усних та письмових заява та пояснень учасників справи у судах першої та апеляційної інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ч.2 ст. 235, ст.ст. 233, 237-1 КЗпП України, п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», ч.1 ст.1, ст. 27 Закону України «Про оплату праці», п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100, постанови Верховного Суду від 13.03.2019 року у справі №711/8446/16-ц (провадження №14-37цс19), від 26.06.2019р. у справі №447/2517/14-ц, від 24.01.2019 у справі №760/9521/15-ц, від 18.07.2018 року у справі №359/10023/16-ц, від 05.09.2019р. у справі №813/1247/17, від 25.07.2018 р. в справі №552/3404/17,ч.1,2 ст. 65, ч.1 ст. 76 Закону України «Про виконавче провадження», Указ Президента України від 24.12.2012 р. №726/2012 «Про деякі заходи з оптимізації системи центральних органів виконавчої влади», Указ Президента України від 19.07.2013 р. № 389/2013 «Про Міністерство промислової політики України», розпорядження Кабінету Міністрів України від 23.03.2014 р. за № 408-р., п. 2 постанови Кабінету Міністрів України № 203 від 19.03.1993 р. «Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності», ст. 9 Конституції України, ст.17, ч.5 ст. 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», п.п.46,48,81,53,54 рішення Європейського суду з прав людини від 15.10.2009 року у справі Юрій Миколайович Іванов проти України (заява №40450/04), ст. 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» №95 ратифікованої Україною 30.06.1961р., рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 р. № 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, ст.ст.1, 12 Закону України «Про оплату праці», ч.4 статті 63, ст. 69 Закону України «Про Конституційний Суд України», п.2 ч.1 ст. 430 ЦПК України, та задовольняючи позов частково, виходив з того, що рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 22.11.2013 р. у справі № 447/1514/13-ц позивача було поновлено на посаді директора РДГХП "Сірка" з 30.05.2013 року. Рішення в частині поновлення на роботі було допущено до негайного виконання. 16.12.2013 р. для примусового виконання вищевказаного рішення суду було відкрито виконавче провадження - Відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 41238686. Боржником вказано Державне агентство України з управління державними корпоративними правами та майном. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 10.04.2014 р. рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 22.11.2013 р. у справі № 447/1514/13-ц залишено без змін. 13.06.2014 р. ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області у справі № 447/1514/13-ц замінено сторону виконавчого провадження ВП № 41238686 - боржника, Державне агентство України з управління державними корпоративними правами та майном на його правонаступника - Міністерство промислової політики України. Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 29.12.2014 р. замінено сторону виконавчого провадження із Міністерства промислової політики України на Міністерство економічного розвитку і торгівлі України. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 24.03.2015 р. у справі № 447/1514/13 (22-ц/783/2386/15) скасовано ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 29.12.2014 р. та передано на новий розгляд до суду першої інстанції заяву ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження. Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 05.05.2015 р. у справі № 447/1514/13-ц, що залишена в силі ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 27.07.2015 р., змінено сторону виконавчого провадження ВП № 41238686 боржника - Міністерство промислової політики України на Міністерство економічного розвитку і торгівлі України. Відповідно до довідки Миколаївського РЦЗ № 2543 від 05.06.2014 р. позивачу були здійснені наступні виплати: за червень 2013 р. - 846,97 гривень, за липень 2013 р. - 3750,85 гривень, за серпень 2013 р. - 3750,86 гривень, за вересень 2013 р. - 2734,49 гривень та 677,57 гривень, за жовтень 2013 р. - 3000,68 гривень, за листопад 2013 р. - 2903,88 гривень. 10.02.2016 р. Міністерством економічного розвитку і торгівлі України видано наказ № 12-п «Про звільнення ОСОБА_3 та поновлення ОСОБА_1 на роботі» згідно якого ОСОБА_1 поновлено на посаді директора Роздільського державного гірничо-хімічного підприємства завод «Сірка» з 30.05.2013 р. Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 03.03.2016 р. № 12- п. «Про внесення змін до наказу Мінекономрозвитку України від 10.02.2016 р. № 12-п» внесено зміни до вищеназваного наказу та в назві підприємства виключено слово «завод». Відповідно до довідки про заробітну плату за 2013 р. від 07.08.2014 р. №03-228 за березень 2013 р. заробітна плата позивача становила 6950,93 гривень і ним фактично було відпрацьовано 20 днів, а за квітень 2013 р. - 4459,56 гривень, а фактично відпрацьовано 2 дні. Згідно довідки про доходи позивача від 01.12.2015 р. №48, у березні 2013 р. заробітна плата позивача становила 2702,13 гривень і ним фактично було відпрацьовано 12 днів, а в квітні 2013 р. - 413,49 гривень і фактично відпрацьовано 2 дні. Середньоденна заробітна плата позивача становить 222,54 гривень. Інформація, яка викладена у даній довідці, підтверджується листками непрацездатності серії АВХ №215459, серії АВХ №215585, серії АВН №399482 та табелями обліку робочого часу за березень 2013 р. та квітень 2013 р. Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку, що при здійсненні розрахунку виплати вимушеного прогулу слід брати до уваги інформацію зазначену у довідці про доходи позивача від 01.12.2015 року № 48. Відповідно до умов контракту № 9 з керівником підприємства, що є у державній власності від 24.12.2012 р., який було укладено з позивачем, керівнику нараховується заробітна плата за рахунок частки доходу, одержаного підприємством в результаті його господарської діяльності. Відповідно до п.6.2. статуту РДГХП "Сірка" (нова редакція) до обов`язків підприємства входить забезпечувати своєчасні розрахунки з працівниками підприємства. Суд зазначив, що позивач просив стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30.05.2013 року по 22.11.2013 року. Середньоденна заробітна плата позивача становить 222,54 гривень. Кількість робочих днів у вищевказаному періоді становить 124, з яких: у травні 2013 р. - 2 дні, у червні 2013 р. - 18 днів, у липні 2013 р. - 23 дні, у серпні 2013 р. - 21 день, у вересні 2013 р. - 21 день, у жовтні 2013 р. - 23 дні, у листопаді 2013 р. - 16 днів. Таким чином, середній заробіток позивача за вказаний період становить 27 594,96 гривень. За цей період позивачу було виплачено допомогу по безробіттю згідно довідки Миколаївського РЦЗ № 2543 від 05.06.2014 р. у розмірі 16 973,90 гривень. Отже, різниця між середнім заробітком за час вимушеного прогулу та виплатами по безробіттю, одержаними позивачем у центрі зайнятості, становить 10 621,06 гривень. Зважаючи на підставність вимог позивача у даній частині, вимога позивача про стягнення з ДП «Сірка» на його користь різниці між середнім заробітком за час вимушеного прогулу та виплатами по безробіттю, одержаними позивачем у центрі зайнятості, в сумі 10 621,06 гривень підлягає задоволенню. Суд встановив, що рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 22.11.2013 р. у справі № 447/1514/13-ц позивача було поновлено на посаді директора РДГХП "Сірка" з 30.05.2013 року. Рішення в частині поновлення на роботі було допущено до негайного виконання. Суд дійшов висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. В даному випадку порушено норми та не виконано негайно рішення суду в частині поновлення позивача на посаді, що спричинило, як наслідок, штучне продовження терміну вимушеного прогулу. Суд встановив, що 10.02.2016 р. Міністерством економічного розвитку і торгівлі України видано наказ № 12-п «Про звільнення ОСОБА_3 та поновлення ОСОБА_1 на роботі» згідно якого ОСОБА_1 поновлено на посаді директора Роздільського державного гірничо-хімічного підприємства завод «Сірка» з 30.05.2013 р., відтак, рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 22.11.2013 р. у справі № 447/1514/13-ц виконано лише 10.02.2016 р. Таким чином, наявна затримка щодо виконання рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 22.11.2013 р. за період з 23.11.2013 р. до 09.02.2016 р., що складає 555 робочих днів. Відтак, середній заробіток за час затримки виконання рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 22.11.2013 р. за період 23.11.2013 р. до 09.02.2016 р. становить 123 509,70 гривень (за 555 робочих днів з врахуванням середньоденної заробітної плати у розмірі 222,54 грн.). Суд вважав, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, зокрема, наявні підстави для стягнення вказаної суми у розмірі 123 509,70 гривень з Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, враховуючи наступне. Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 13.06.2014 р. замінено сторону виконавчого провадження ВП № 41238686 про поновлення позивача на роботі боржника Державне агентство України з управління державними корпоративними правами та майном на його правонаступника - Міністерство промислової політики України. Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 23.03.2014 р. за № 408-р. Роздільське державне гірничо-хімічне підприємство «Сірка» передано зі сфери управління Міністерства промислової політики України до сфери управління Міністерства економічного розвитку і торгівлі України. Згідно ухвали Миколаївського районного суду Львівської області від 05.05.2015 р. у справі № 447/1514/13-ц, що залишена в силі ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 27.07.2015 р., змінено сторону виконавчого провадження боржника - Міністерство промислової політики України на Міністерство економічного розвитку і торгівлі України. Суд встановив, що рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 22.11.2013 р. у справі № 447/1514/13-ц, ОСОБА_1 з 15.08.2005 р. працював на посаді директора Роздільського державного гірничо-хімічного підприємства «Сірка», будучи призначеним згідно наказу № 100Д від 15.08.2005 р. та на умовах контракту № 3-32 з керівником підприємства, що є у державній власності від 15.08.2005 р., укладеного між ОСОБА_1 та Державним агентством України з управління державними корпоративними правами та майном, як органом управління майном підприємства. 24.12.2012 року Державним агентством України з управління державними корпоративними правами та майном і позивачем укладено новий контракт № 9 з керівником підприємства, що є у державній власності, на підставі якого ОСОБА_1 призначено на посаду директора Роздільського державного гірничо-хімічного підприємства «Сірка» на термін з 24.12.2012 р. по 23.12.2017 р. Згідно умов вказаних контрактів з керівником підприємства, що є у державній власності, Державне агентство України з управління державними корпоративними правами та майном зобов`язане забезпечувати організацію праці керівника, а керівник підзвітний та підконтрольний Державному агентству України з управління державними корпоративними правами та майном у межах, встановлених законодавством, статутом підприємства та контрактами. Таким чином, враховуючи, що Міністерство промислової політики України» є правонаступником Державного агентства України з управління державними корпоративними правами та майном, а розпорядженням Кабінету Міністрів України від 23.03.2014 р. за № 408-р. Роздільське державне гірничо-хімічне підприємство «Сірка» передано зі сфери управління Міністерства промислової політики України до сфери управління Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, у зв`язку із чим змінено сторону виконавчого провадження в межах ВП № 41238686 боржника - Міністерство промислової політики України на Міністерство економічного розвитку і торгівлі України, саме на Міністерство економічного розвитку і торгівлі України було покладено обов`язок виконувати рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 22.11.2013 р. про поновлення на роботі позивача, оскільки в Роздільського державного гірничо-хімічного підприємства «Сірка» відсутні відповідні повноваження. Відтак, відповідальним за затримку виконання рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 22.11.2013 р. у справі № 447/1514/13-ц є Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України і саме з вказаного відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки виконання рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 22.11.2013 р. у розмірі 123 509,70 гривень. При цьому, суд не погодився із твердженнями відповідачів, згідно яких вказана сума має бути зменшена з врахуванням заробітку, який ОСОБА_1 отримував на посаді керівника Державного підприємства «Новороздільське державне гірничо-хімічне підприємство «Сірка», оскільки згідно п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час, зараховується при присудженні оплати за час вимушеного прогулу. Щодо зарахування такого заробітку при присудженні середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду у вищевказаній постанові Пленуму Верховного Суду України та в нормах чинного законодавства України відсутні відповідні вимоги, відтак, вказані твердження обох відповідачів суд відхилив. Отже, вирішуючи позов у межах заявлених вимог, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення різниці між середнім заробітком за час вимушеного прогулу та виплатами по безробіттю, одержаними у центрі зайнятості, середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду підлягають задоволенню. Суд дійшов висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюються без віднімання сум податків і зборів. Останні підлягають нарахуванню роботодавцем під час виконання відповідного судового рішення, унаслідок чого виплачена працівнику сума зменшується на суму податків і зборів. Таке відрахування податків й обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становища працівника, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, з якої також відраховувалися б податки та збори. Отже, і зарплата, і середній заробіток, які стягуються судом на користь працівника з роботодавця мають зазначатись судом без виключення з них податків і зборів, які сплачуються роботодавцем під час виконання рішення суду. За таких обставин, стягнуті судом суми різниці між середнім заробітком за час вимушеного прогулу та виплатами по безробіттю, одержаними у центрі зайнятості, та середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, є сумами, з яких під час виконання відповідного судового рішення підлягають нарахування з утриманням податків та зборів, а тому саме на відповідачів необхідно покласти обов`язок щодо утримання податків та зборів з таких сум. Що стосується вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, то суд вважав, що така підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Суд встановив, що діями відповідачів були порушені права позивача, в т.ч., на отримання плати за свою працю та поновлення на займаній посаді на підставі судового рішення, допущеного до негайного виконання, чим йому завдано моральної шкоди, оскільки це вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, про що він і зазначив у своїй позовній заяві. Суд зазначив, що Позивач зазнавав психологічних та душевних страждань, його життєвий уклад зазнавав суттєвих змін. Також суд встановив, що останній був вимушений на час невиконання відповідачами рішення суду працевлаштуватись на іншій роботі, щоб забезпечувати сім`ю. Позивач був позбавлений можливості обіймати посаду, на якій пропрацював багато років, та з якої був незаконно звільнений. В результаті тривалого невиконання рішення суду, безпідставного нехтування законом, відмови у поновленні його прав, останній зазнавав душевного болю, відчуття приниження, пригнічення, зневаги, образи тощо. Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, приймаючи до уваги характер і обсяг страждань, яких зазнавав позивач, обсяг вимушених змін у життєвих стосунках, додаткові зусилля для організації свого життя, суд вважав, що порушення прав позивача було істотним і призвело до моральних страждань. Доводи відповідачів в тій частині, що в житті позивача не сталось суттєвих змін, так як він працював на іншій роботі, суд до уваги прийняв, та вважав, що працевлаштування позивача на іншу роботу є вимушеними змінами в його житті, які викликані порушенням його законних прав та є наслідком саме неправомірних дій щодо невиконання рішення суду. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд керувався положеннями трудового законодавства, з урахуванням тривалості терміну порушення законних вимог та прав позивача, характеру й обсягу страждань, яких зазнав позивач, обгрунтування заподіяних йому моральних страждань, обгрунтування розміру моральної шкоди та інших обставин справи, що відповідає роз`ясненням, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 р. за № 4, з врахуванням принципу розумності й справедливості, та частково погодився з визначеним позивачем розміром моральної шкоди згідно заяв про уточнення позовних вимог від 26.09.19 р. та 11.10.2019 р. в загальній сумі 1000,00 гривень, які підлягають відшкодуванню позивачу кожним з відповідачів в сумі по 500,00 гривень, та вважав такий розмір моральної шкоди співмірним, як із доведеним порушенням прав позивача, так і з заявленими позовними вимогами позивача. Враховуючи наявність в матеріалах справи заяв відповідачів про застосування наслідків спливу позовної давності щодо позовних вимог позивача, суд зазначив наступне. Реалізація права на судовий захист невід`ємно пов`язана зі строками, в межах яких позивач може звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Проаналізувавши зміст ч. 2 ст. 233 КЗпП України, суд зробив висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Оскільки вимоги щодо стягнення моральної шкоди пов`язані, в т.ч. й з порушенням роботодавцем законодавства про оплату праці, суд вважав, що до вказаних правовідносин також підлягає застосуванню частина друга статті 233 КЗпП України. Таким чином, суд прийшов до висновку про необгрунтованість заяв відповідачів про застосування наслідків спливу позовної давності до позовних вимог позивача, оскільки такі вимоги не обмежуються будь-яким строком звернення працівника до суду. Оскільки згідно заяв про уточнення позовних вимог від 26.09.19 р. та 11.10.2019 р. позивач не просив стягнути на його користь судові витрати, вказане питання судом не вирішується та такі судові витрати залишаються за позивачем. Також суд вказав, що рішення суду в частині виплати середньої заробітної плати за один місяць, у відповідності до вимог п.2. ч.1 ст. 430 ЦПК України необхідно допустити до негайного виконання.

Колегія суддів вважає, що підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції немає. Висновки суду відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

20.08.2014 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом (з врахуванням заяв про уточнення позовних вимог) до Державного підприємства "Роздільське гірничо-хімічне підприємство "Сірка", Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, в якому з врахуванням заяв про уточнення та збільшення позовних вимог просив:

- стягнути з Роздільського державного гірничо-хімічного підприємства «Сірка» на користь ОСОБА_1 різницю між середнім заробітком за час вимушеного прогулу та виплатами по безробіттю, одержаними у центрі зайнятості, у розмірі 10 621,06 (десять тисяч шістсот двадцять одну грн. 06 коп) грн. за період;

- стягнути з Роздільського державного гірничо-хімічного підприємства «Сірка» та Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 22.11.2013р. за період 23.11.2013р. до 09.02.2016р. у розмірі 123 509,70 (сто двадцять три тисячі п`ятсот дев`ять грн. 70 коп.) грн.;

- стягнути з Роздільського державного гірничо-хімічного підприємства «Сірка» та Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 20 000 (двадцять тисяч грн. 00 коп.) грн.;

- звернути до негайного виконання рішення суду про присудження платежів по виплаті ОСОБА_1 різниці між середнім заробітком за час вимушеного прогулу та виплатами по безробіттю, одержаними у центрі зайнятості, та середнього заробітку за час затримки виконання рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 22.11.2013р.

Позов мотивовано тим, що 22.11.2013 р. було ухвалено рішення про поновлення позивача на роботі з 30.05.2013 р., яке набрало законної сили 10.04.2014 року. Рішення було допущено до негайного виконання. Таким чином, у позивача виникло право на виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Після звільнення з роботи позивач отримував допомогу по безробіттю з червня 2013 р. по червень 2014 р. Дана допомога повинна бути вирахувана з виплати за час вимушеного прогулу. Позивач вказував, що оскільки рішення про поновлення на роботі позивача не виконано, наведене свідчить про свідому затримку у виконанні даного рішення, а тому з відповідачів слід стягнути також середній заробіток за час затримки виконання рішення суду. Оскільки позивачу було завдано також моральну шкоду у зв`язку з незаконним звільненням та невиконанням рішення суду протягом тривалого строку, вважає, що така шкода підлягає відшкодуванню зі сторони відповідачів і оцінюється позивачем у розмірі 20000,00 гривень.

Як вбачається з матеріалів справи, правильно встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорено та не спростовано, рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 22.11.2013 р. у справі № 447/1514/13-ц позивача було поновлено на посаді директора РДГХП "Сірка" з 30.05.2013 року. Рішення в частині поновлення на роботі було допущено до негайного виконання.

16.12.2013 р. для примусового виконання вищевказаного рішення суду було відкрито виконавче провадження Відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 41238686. Боржником вказано Державне агентство України з управління державними корпоративними правами та майном.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 10.04.2014 р. рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 22.11.2013 р. у справі № 447/1514/13-ц залишено без змін.

13.06.2014 р. ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області у справі № 447/1514/13-ц замінено сторону виконавчого провадження ВП № 41238686 - боржника, Державне агентство України з управління державними корпоративними правами та майном на його правонаступника - Міністерство промислової політики України.

Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 29.12.2014 р. замінено сторону виконавчого провадження із Міністерства промислової політики України на Міністерство економічного розвитку і торгівлі України,

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 24.03.2015 р. у справі № 447/1514/13 (22-ц/783/2386/15) скасовано ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 29.12.2014 р. та передано на новий розгляд до суду першої інстанції заяву ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження.

Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 05.05.2015 р. у справі № 447/1514/13-ц, що залишена в силі ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 27.07.2015 р., змінено сторону виконавчого провадження ВП № 41238686 боржника - Міністерство промислової політики України на Міністерство економічного розвитку і торгівлі України.

Відповідно до довідки Миколаївського РЦЗ № 2543 від 05.06.2014 р. позивачу були здійснені наступні виплати: за червень 2013 р. - 846,97 гривень, за липень 2013 р. - 3750,85 гривень, за серпень 2013 р. - 3750,86 гривень, за вересень 2013 р. - 2734,49 гривень та 677,57 гривень, за жовтень 2013 р. - 3000,68 гривень, за листопад 2013 р. - 2903,88 гривень.

10.02.2016 р. Міністерством економічного розвитку і торгівлі України видано наказ № 12-п «Про звільнення ОСОБА_3 та поновлення ОСОБА_1 на роботі» згідно якого ОСОБА_1 поновлено на посаді директора Роздільського державного гірничо-хімічного підприємства завод «Сірка» з 30.05.2013 р.

Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 03.03.2016 р. № 12- п. «Про внесення змін до наказу Мінекономрозвитку України від 10.02.2016 р. № 12-п» внесено зміни до вищеназваного наказу та в назві підприємства виключено слово «завод».

Частиною першою статті 129-1 Конституції України визначено, що судове рішення є обов`язковим до виконання.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню (стаття 235 КЗпП України).

Згідно ст. 367 ЦПК України ( в редакції чинній станом на 2017 рік), суд допускає негайне виконання рішень у справах про:

1) стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць;

2) присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць;

3) відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, - у межах суми стягнення за один місяць;

4) поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника;

5) відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала;

6) розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб;

7) примусову госпіталізацію чи продовження строку примусової госпіталізації до протитуберкульозного закладу;

8) встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України.

Суд, ухвалюючи рішення, може допустити негайне його виконання у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1, 2 і 3 частини першої цієї статті.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після проголошення рішення суду, незалежно від факту оскарження даного рішення суду.

Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника.

Відповідно до статі 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

За змістом статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення (висновок Верховного Суду України у постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15).

Відтак, із змісту вказаної статті вбачається, що незаконно звільненому працівнику виплачується середній заробіток за час затримки у повному обсязі, незаконно переведеному ж на іншу роботу працівнику відповідно виплачується не середній заробіток за час затримки, а різниця в заробітку за час затримки.

Вказане відповідає, також, правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду від 29.01.2020р. №607/10653/18, що аналогічна до правової позиції у постанові Верховного Суду від 24.01.2019 року у справі №760/9521/15, на яку правильно посилався і суд першої інстанції.

Враховуючи вказане доводи скарги про те, що у випадку нарахування суми середнього заробітку за час затримки виконання рішення слід відрахувати суми отриманої заробітної плати позивача за час роботи на іншому підприємстві у спірний період є необґрунтованими.

Судом першої інстанції, також, вірно встановлено, що відповідно до довідки про заробітну плату за 2013 р. від 07.08.2014 р. №03-228 за березень 2013 р. заробітна плата позивача становила 6950,93 гривень і ним фактично було відпрацьовано 20 днів, а за квітень 2013 р. - 4459,56 гривень, а фактично відпрацьовано 2 дні.

З довідки про доходи позивача від 01.12.2015 р. №48, вбачається, що у березні 2013 р. заробітна плата позивача становила 2702,13 гривень і ним фактично було відпрацьовано 12 днів, а в квітні 2013 р. - 413,49 гривень і фактично відпрацьовано 2 дні. Середньоденна заробітна плата позивача становить 222,54 гривень. Інформація, яка викладена у даній довідці, підтверджується листками непрацездатності серії АВХ №215459, серії АВХ №215585, серії АВН №399482 та табелями обліку робочого часу за березень 2013 р. та квітень 2013 р., що наявні в матеріалах справи.

Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до правильного висновку, що при здійсненні розрахунку виплати вимушеного прогулу слід брати до уваги інформацію зазначену у довідці про доходи позивача від 01.12.2015 року № 48.

Що стосується доводів того, що відповідач Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України не було органом управління РГДХП «Сірка», не мало ніякого відношення до звільнення ОСОБА_1 , не було відповідачем у справі про поновлення на роботі, не було стороною у виконавчому провадженні та, відповідно, не мало жодного обов`язку до поновлення його на роботі, як підстави для відмови у позові, то такі слід вважати безпідставними, оскільки вказаний відповідач є правонаступником усіх прав та обов`язків усіх його попередників, а тому несе в такій же мірі як і вони відповідальність за виконання рішення про поновлення на роботі позивача. Вказане, також, підтверджено і ухвалою суду про заміну сторони виконавчого провадження, про що йшлося вище.

Відповідно до умов контракту № 9 з керівником підприємства, що є у державній власності від 24.12.2012 р., який було укладено з позивачем, керівнику нараховується заробітна плата за рахунок частки доходу, одержаного підприємством в результаті його господарської діяльності.

Відповідно до п.6.2. статуту РДГХП "Сірка" (нова редакція) до обов`язків підприємства входить забезпечувати своєчасні розрахунки з працівниками підприємства.

Середньоденна заробітна плата позивача становить 222,54 гривень. Кількість робочих днів у вищевказаному періоді становить 124, з яких: у травні 2013 р. - 2 дні, у червні 2013 р. - 18 днів, у липні 2013 р. - 23 дні, у серпні 2013 р. - 21 день, у вересні 2013 р. - 21 день, у жовтні 2013 р. - 23 дні, у листопаді 2013 р. - 16 днів. Таким чином, середній заробіток позивача за вказаний період становить 27 594,96 гривень. За цей період позивачу було виплачено допомогу по безробіттю згідно довідки Миколаївського РЦЗ № 2543 від 05.06.2014 р. у розмірі 16 973,90 гривень. Отже, різниця між середнім заробітком за час вимушеного прогулу та виплатами по безробіттю, одержаними позивачем у центрі зайнятості у період з 30.05.2013 року по 22.11.2013 року, становить 10621,06 гривень.

Враховуючи вказане, судом вірно стягнуто саме з ДП «Сірка» на користь позивача різницю між середнім заробітком за час вимушеного прогулу та виплатами по безробіттю, одержаними позивачем у центрі зайнятості в сумі 10621,06 гривень.

Також, судом першої інстанції вірно встановлено, що наявна затримка щодо виконання рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 22.11.2013 р. за період з 23.11.2013 р. до 09.02.2016 р., що складає 555 робочих днів. Відтак, середній заробіток за час затримки виконання рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 22.11.2013 р. за період 23.11.2013 р. до 09.02.2016 р. становить 123 509,70 гривень (за 555 робочих днів з врахуванням середньоденної заробітної плати у розмірі 222,54 грн.).

Окрім цього, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку про необґрунтованість заяв відповідачів про застосування наслідків спливу позовної давності до позовних вимог позивача, оскільки такі вимоги не обмежуються будь-яким строком звернення працівника до суду.

Так, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 року №8-рп/2013, в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Тобто заробітною платою є виплати, на які працівник має право не лише відповідно до умов трудового договору, а й відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством.

Колегія суддів вважає, що ст. 236 КЗпП України якраз і є тією державною гарантією виплати працівнику середнього заробітку за час невиконання рішення суду про поновлення його на роботі, вказане вбачається, також, зі змісту постанови Верховного Суду України у справі №6-203цс14 від 21.01.2015 року.

Оплату вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення працівника на роботі слід вважати тією необхідною гарантією виконання рішення суду про поновлення працівника його роботодавцем на роботі, тобто гарантією працівнику, що після рішення суду про поновлення його на роботі він знову перебуває у трудових відносинах з роботодавцем, а останній повинен надати йому роботу та відповідну оплату такої.

Тобто існує різниця між гарантіями передбаченими ст. 236 та ст.ст. 116, 117 КЗпП України, перша стосується працівника, який знову перебуває у трудових відносинах з роботодавцем, повинен бути забезпечений роботою та така повинна бути оплаченою, друга ж стосується звільненого працівника, якому роботодавець повинен вчасно виплатити належні йому суми.

Враховуючи вказане слід вважати, що позивачем строк звернення до суду з даним позовом не пропущений, оскільки його вимоги не обмежені будь-яким строком.

Що стосується строку звернення до суду з вимогою про стягнення моральної шкоди, то такий не розпочав свій перебіг, оскільки позивач звернувся до суду в 2014 році, а середній заробіток за час вимушеного прогулу позивачу не виплачений по даний час та тільки в 2016 році позивача було поновлено на роботі, тому строк звернення до суду не розпочав свого перебігу і за цією вимогою. Тому суд підставно стягнув з кожного з відповідачів по 500 грн. для відшкодування моральної шкоди, яка однозначно слід вважати була завдана позивачу незаконним звільненням з роботи, а згодом тривалим не поновленням на роботі та мотиви в частині часткового задоволення позову про стягнення моральної шкоди суду першої інстанції колегія суддів вважає більш ніж відповідними та достатніми у даному спорі.

Рішення в частині звернення до негайного виконання не виконувалось, що визнано сторонами та в цій частині фактично не оскаржується, тому в цій частині рішення апеляційним судом не переглядається.

Зважаючи на вказане, доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними, а саму скаргу слід відхилити, рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін, як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 18 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 25 лютого 2021 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Р.В. Савуляк

М.М. Шандра