ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2021 року м.Суми

Справа №591/4459/18

Номер провадження 22-ц/816/1692/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Собини О. І.

за участю секретаря судового засідання -Назарової О.М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі- ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ;

третя особа - приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Голуб Людмила Андріївна,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги представника ОСОБА_3 - адвоката Корнієнко Олександри Дмитрівни та ОСОБА_2 , на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 17 вересня 2021 року в складі судді Шелєхової Г.В., постановленого в м. Суми, повний текст судового рішення складено 21 вересня 2021 року,

в с т а н о в и в:

Позивач в серпні 2018 року звернулася з позовом, в якому просила визнати недійсним договір дарування від 30 липня 2015 року квартири та адресою: АДРЕСА_1 .

Свої вимоги мотивує тим, що рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 9 квітня 2015 року з ОСОБА_2 на її користь стягнуто грошові кошти в доларах та гривні. На виконання рішення було відкрито виконавче провадження, однак у зв`язку з оскарженням відповідачем рішення суду до апеляційної інстанції виконавчий лист повернутий стягувачу. 30 липня 2015 року ОСОБА_2 подарувала квартиру АДРЕСА_2 своїй доньці ОСОБА_3 13.08.2015 року апеляційний суд частково змінив рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим 2 вересня 2015 року відкрито виконавче провадження. За три роки примусового виконання рішення суду, з боржника була стягнута лише незначна сума боргу. Вважає, що договір дарування укладений з метою ухилення боржника від виконання рішення суду, оскільки, договір був укладений після винесення рішення про стягнення боргу та через 10 днів після зняття арешту з квартири. Фактично ОСОБА_3 проживає в Київській області разом зі своєю сім`єю. Укладаючи оспорюваний договір, відповідач порушила встановлений законом публічний порядок, а тому цей правочин є нікчемним та в силу ч.3 ст. 215 ЦК України має бути визнаний судом недійсним. Оспорюваний договір посвідчений з порушенням п.3 ч. 1 ст. 49 ЗУ «Про нотаріат», з порушенням ч.2 ст. 209 ЦК України, порушенням прав та інтересів позивача.

В грудні 2018 року позивач уточнила свої вимоги і просила визнати договір дарування квартири недійсним з підстав недотримання ч.1 ст. 203, а частин 1-3 ст. 215 ЦК України. Боржник ОСОБА_2 ухиляється від виконання грошового зобов`язання, внаслідок чого рішення суду тривалий час залишається не виконаним.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 17 вересня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування від 30 липня 2015 року квартири за адресою: АДРЕСА_1 . посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Голуб Людмилою Андріївною 30 липня 2015 року за №1006.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь держави судовий збір по 370 гри. 40 коп. з кожної.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що квартира була подарована відповідачкою ОСОБА_2 своїй доньці в період, коли справа про стягнення з неї боргу на користь позивача перебувала на розгляді в апеляційній інстанції, приймаючи до уваги той факт, що фактично ОСОБА_3 разом з родиною проживає в іншому місті, суд приходить до висновку що договір дарування був вчинений з метою ухилення від виконання судового рішення про стягнення боргу.

Разом з цим, позивач в обґрунтування своїх вимог посилається на те, що оспорюваний договір посвідчений з порушенням п.3 ч.1 ст. 49 ЗУ «Про нотаріат», з порушенням ч.2 ст. 209 ЦК України. Положення ст.13-1 Закону України «Про нотаріат» містять вимоги до місця вчинення нотаріальної дії, але не встановлюють наслідків порушення цих вимог. Вчинення нотаріусом нотаріальних дій поза межами його нотаріального округу не тягне нікчемності правочину, посвідченого з таким порушенням.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_3 - адвокат Корнієнко О.Д. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне встановлення судом фактичних обставин справи, застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що, як вбачається з позовної заяви, підставою для звернення до суду явилась начебто та обставина, що договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Голуб Людмилою Андріївною 30.07.2015 року був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, а правочин, який порушує публічний порядок є нікчемним. Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що між нею та ОСОБА_2 було укладено договір безоплатно. В той же час дарування квартири матір`ю своїй єдиній доньці є логічним, законом не обмеженим, оскільки чинне законодавство не передбачає будь-яких обмежень щодо дарування батьками, а ОСОБА_2 є її матір`ю, своїм дітям як рухомого, так і нерухомого майна, що відповідає і самій природі стосунків батьків та дітей. Крім того, на час посвідчення договору дарування заборони та обтяження щодо квартири були відсутні. Право власності відповідачки зареєстровано в установленому законом порядку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та визнано державою. Після укладання договору дарування вона, прийнявши в дар квартиру та ставши її власником, на власний розсуд вирішувала всі питання, щодо належного її утримання в технічному стані, було виготовлено новий технічний паспорт на квартиру, уклала договір з ТОВ «Електроналадка» на виконання робіт по облаштуванню оновленої системи освітлення квартири, а після виконання цих робіт- прийняла всі виконані роботи по відповідному акту від 24.06.2016 року; за свої власні кошти ОСОБА_3 замовила металопластикові вікна та балконну раму та встановила їх; провела ремонт в квартирі, для чого придбавала будівельні матеріали та наймала робітників. Тобто, вона діяла на власний розсуд як власник квартири, вкладаючи кошти в її покращення. Копії договорів та акту додає, оригінали знаходяться у неї. Оспорюваний договір дарування сторонами виконано, а тому не може бути виконаний договір вважатись недійсним.

Крім того не відповідає дійсності та обставина, що ОСОБА_3 маючи у власності житловий будинок житловою площею 26,1 кв. м. поза межами міста Суми не потребувала житла. Відповідно до довідки, копія якої була надана суду, вона працює в м. Суми в ТОВ «Даринка». А отже має десь жити. Подарована їй квартира є єдиним житлом в м. Суми, як на момент укладання договору дарування, так і на теперішній час. Вказаний договір дарування беззаперечно був спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені ним. За таких обставин законні підстави для визнання його недійсним відсутні. Але вказані обставини пройшли поза увагою суду.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 також подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне встановлення судом фактичних обставин справи, застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що суд першої інстанції на доведення фіктивності правочину в рішенні лише посилається на нібито наявність в її діях неправомірної мети - ухилення від виконання рішення суду, але не встановив обов`язкових законодавчо визначених підстав для визнання правочину фіктивним. Суд не звернув уваги на те, що вона фактично передала спірну квартиру ОСОБА_3 , що свідчить про справжність її намірів з відчуження спірного об`єкту нерухомості, а, отже, оспорюваний договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Стороною позивача не доведено належними та допустимими доказам того, що спірний договір укладений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Докази, які надав позивач, та, на які посилається суд в рішенні, а саме: відповідь Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області, довідка МЄІРЦ та надана ТОВ «Сумитеплоенерго» обігова відомість на квартиру (абз.11-13 стр.3 Рішення), не заперечують фактичну передачу квартири ОСОБА_3 . Крім того, ОСОБА_3 як власник квартири не зобов`язана постійно проживати в ній, а може використовувати і в інший легальний спосіб. Оскільки такі докази не стосуються обставин, які входять до предмету доказування (доведення, що договір укладений без наміру створення правових наслідків), то вони є неналежними в розумінні ч. 1 ст.73 ЦПК України, а тому відповідно до ч.4 ст. 77 ЦПК України не повинні братися судом до уваги.

Крім того, суд не звернув увагу, що на час укладення спірного договору подароване майно під арештом не знаходилося, а наявність рішення суду, яке набрало законної сили тільки після укладення оспорюваного договору, не є безумовною підставою для обмеження розпорядження належним мені нерухомим майном. Більше того, будь-яких інших обтяжень з приводу вказаного майна також не існувало, предмет дарування на час укладення спірного договору не перебував під обтяженням та арештом, не був зареєстрованим на користь позивача, крім того, між позивачем та нею не було укладено договору застави, а тому вона не мала будь-яких застережень під час укладення оспорюваного правочину. Цей факт було перевірено нотаріусом під час посвідчення договору, що підтверджується абз.2 пункту 3 договору дарування квартири. Спірний договір містить всі істотні умови, що характерні для договорів дарування та відповідають вимогам та нормам ЦК України. Відповідно, ОСОБА_2 мала право вільно розпоряджатися своїм майном, як власник, згідно ст. ст. 317, 319 ЦК України. Аргументи про те, що відчуження ОСОБА_2 квартири в період розгляду справи про стягнення боргу в апеляційній інстанції, на користь доньки та проживання обдарованої особи в іншому місті не свідчать про ухилення від виконання судового рішення, з урахуванням наступного. Її метою відчуження квартири, було забезпечити доньку, ОСОБА_3 , особистим житлом, оскільки житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_3 , про який зазначає позивач у позовній заяві, набутий ОСОБА_3 у шлюбі, а, отже, є спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, ОСОБА_3 , як власник квартири не зобов`язана постійно проживати в ній, а може використовувати і в інший спосіб.

Крім того, суд безпідставно не прийняв до уваги той факт, що вона добровільно, після набрання законної сили рішення суду, щомісячно здійснює додаткові відрахування на виконання рішення суду, що відповідно підтверджується квитанціями, які надавалися до ВДВС та містяться у матеріалах справи. Здійснення нею щомісячно добровільних відрахувань на виконання рішення суду свідчить, що вона не мала і не має намірів ухилятися від виконання рішення суду. Таким чином, суд роблячи висновок, що договір дарування був укладений з метою ухилення від виконання судового рішення, не врахував обставини, які мають значення для справи, а, отже, висновок не відповідає фактичним обставинам справи.

Від представника ОСОБА_1 , надійшли відзиви на апеляційні скарги відповідачів.

Він просить рішення залишити без змін, оскільки наведені доводи в апеляційної скарзі спростовуються в судовому рішення послідовним і логічним викладенням судом в оскарженому рішенні обставини справи, що зазначені у позові, ці обставини знаходяться в причинно-наслідковому зв`язку дій відповідачів, а наслідком є укладення оспорюваного договору дарування у супереч зазначеним у позові та судовому рішенні норм законів, правам та інтересам позивача, де наведені доводи не тільки фіктивності оспорюваного договору, але і інші, у їх логічному взаємозв`язку, з посиланням на належні відносні, допустимі, достатні та якісні докази, які стороною відповідача ОСОБА_2 не спростовуються і не були спростованими. З постанови апеляційного суду від 21.11.2018р. вбачається, що колегія суддів урахувала значну сум заборгованості відповідача ОСОБА_2 та відсутність вчиняти активні дії щодо виконання рішення суду, а тому прийшла до висновку про відсутність достатніх підстав для скасування тимчасового обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за кордон.

Щодо доводів у апеляційній скарзі представника відповідача ОСОБА_4 про не можливість визнання недійсним вже виконаного договору, зазначає, що питання інтересів сторін, вільного волевиявлення і усвідомлення реальної домовленості між сторонами договору стосується сторін такого правочину за умови відсутності у таких діях шкоди позивачці, відсутності зловживання правом щодо позивачки, відсутності порушення публічного порядку під час укладання оспорюваного договору дарування. А тому заперечення позову та в обґрунтування апеляційної скарги могли наводитися доводи відсутності такої шкоди, зловживання правом, публічного порядку тощо, та надаватися докази у підтвердження цього, проте такого не відбулося. Стосовно наявності підстав для забезпечення ОСОБА_3 житлом у м. суми, сторона замовчує той факт, що після отримання від матері у дар квартири АДРЕСА_4 , остання вчинила продаж цієї квартири у травні 2017 року.

Сторони до суду не прибули, про час та місце проведення судового засідання належним чином повідомлений.

У заявах до апеляційного суду представники відповідачів просили відкласти розгляд справи, через зайнятість в іншому судовому процесі, однак доказів зайнятості до суду не надали. Від відповідачів заяв про не можливість розгляду їх апеляційних скарг без участі їх представників в суді не надходили, явку до апеляційного суду не є обов`язковою в разі належного повідомлення сторони, а тому колегія суддів визнала можливим розглянути справу без участі сторін та їх представників.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню

Як вбачається з матеріалів цивільної справи та досліджено судом першої інстанції, рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 9 квітня 2015 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг у розмірі 36500 грн. та 34400 доларів США, що за курсом станом на 09.04.2015 р. становить 808755,52 грн., проценти за користування позикою у розмірі 25366,97 грн, 20702,01 доларів США, що за курсом НБУ станом на 09.04.2015р. становить 486711,19 грн та сплачений судовий збір у розмірі 3654 грн. (Т.1 а.с. 16-17). Рішення набрало законно сили.

03 червня 2015 року на виконання рішення видано виконавчий лист (а.с.18), який цього дня пред`явлено до примусового виконання.

04.06.2015р. на ім`я ОСОБА_2 направлено постанову державного виконавця про арешт майна боржника.

16.06.2015 ОСОБА_2 подає заяву про ознайомлення з матеріалами справи і 17.06.2015 отримує копію рішення.

30 червня 2015 року ОСОБА_2 подала клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду від 9 квітня 2015 року (т.1 а.с.22).

20 липня 2015 року ОСОБА_2 звернулася з заявою про закриття виконавчого провадження у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення, за яким видано виконавчий документ (т.1 а.с.24).

Постановою старшого державного виконавця Відділу ДВС СМУЮ від 20 липня 2015 року повернуто виконавчий документ №592/13570/14-ц та припинено чинність арешту майна боржника, у зв`язку з апеляційним оскарженням рішення суду (т.1 а.с.25).

30.07.2015р. ОСОБА_1 подала до апеляційного суду заяву про забезпечення позову, яке було розглянуто апеляційним судом і ухвалою від 04.08.2015р. в її задоволені відмовлено через відсутність доказів про належність ОСОБА_2 квартир, на які заявник просила накласти арешти.

30 липня 2015 року ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (Т.1 а.е.27а).

Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 13 серпня 2015 року рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 9 квітня 2015 року у частині задоволення позову ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 600 доларів США за квитанцією про їх переказ від 17.08.2006 року та 468 доларів 13 центів США процентів річних скасовано та в цій частині відмовлено. В іншій частині рішення залишено без змін (Т.1 а.с.31-33).

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 13 серпня 2015 року заборонено ОСОБА_2 вчиняти дії з відчуження належного їй на праві власності нерухомого майна (Т.1 а.с.34-35).

2 вересня 2015 року державним виконавцем відділу ДВС СМУЮ відкрито виконавче провадження за виконавчим листом №592/13570/14-ц (Т.1 а.с.38).

Відповідно до довідки Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області від 3 вересня 2020 року, станом на 2 вересня 2020 року перераховані грошові кошти в загальній сумі 57684,91 грн. (т. 3 а.с.5).

Як вбачається з відповіді Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області, ОСОБА_3 зареєстрована з 9 червня 2015 року за адресою: АДРЕСА_3 , за вказаною адресою зареєстровані її чоловік та діти (Т. 2 а.с.1-24)

Згідно довідки МЄІРЦ від 7 жовтня 2019 року, станом на 8 жовтня 2019 року в інформаційному ресурсі центру за адресою: : АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрованими не значаться (Т.2 а.с. 72).

Як вбачається з наданої ТОВ «Сумитеплоенерго» обігової відомості на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , особовий рахунок оформлений на ОСОБА_5 (а.с.137-140).

З урахуванням встановлених обставин, суд першої інстанції правильно послався на норми матеріального закону викладені у статтях 3,13 ЦК України та висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, де чітко зазначено, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним».

Крім того, в рішенні місцевий суд вірно навів висновки у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05 липня 2018 у справі № 922/2878/17 зазначено, що «цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Укладення боржником, проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, договору дарування, і в першу чергу, може свідчити про його недобросовісність та зловживання правами стосовно кредитора, оскільки такий договір може порушити майнові інтереси кредитора і бути направлений саме на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які можуть хоч і не порушувати конкретних імперативних норм, але бути недобросовісними та зводитися до зловживання правом».

За нормами статей 11-14 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є:договори та інші правочини; інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів місцевого самоврядування.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.

Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.

Частиною першої статті 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частинами 1,3 ст. 215 цього Кодексу визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Поняття договору дарування наведено у статтях 717,718 цього Кодексу, за яким одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

В своєму рішенні від 28.04.2021 Конституційний Суд України у п.п. 5.1; 5.2 чітко зазначив, що згідно з частиною другою статті 3 Основного Закону України „права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Конституційний Суд України констатує, що конституційний лад та за Основним Законом України правопорядок в Україні ґрунтується, зокрема, на засаді, відповідно до якої ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством (частина перша статті 19). В Основному Законі України встановлено, що власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству (друге речення частини третьої статті 13), зокрема правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина сьома статті 41). Статтею 41 Конституції України встановлено право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності (частина перша), а також припис щодо неможливості протиправного позбавлення права власності та непорушності права приватної власності (частина четверта). На думку Конституційного Суду України, Кодекс як основний акт цивільного законодавства України містить низку норм, що розвивають наведені конституційні приписи та мають значення для цієї справи. Відповідно до Кодексу особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12); власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319). Іншими нормами Кодексу визначено, що особа здійснює цивільні права у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (частина перша статті 13); власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частина друга статті 319).

Матеріалами справи доведено, що відповідач ОСОБА_2 оскаржила в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції вже після доведення до її відмова державним виконавцем про накладення арешту на її майно у зв`язку із відкриттям виконавчого провадження і скориставшись правом на повернення виконавчого листа та припинення чинності арешту майна боржника, у зв`язку з апеляційним оскарженням рішення суду, розпорядилася як власник своїм майном і подарувала квартиру доньки з метою виведення даного нерухомого майна від подальшого звернення на нього стягнення для погашення існуючої у неї грошового зобов`язання перед позивачкою.

Отже, відповідачі не довели переконливими достовірними доказами необхідності такого поспішного укладення договору дарування квартири на користь ОСОБА_3 з метою її забезпечення житлом у м. Суми.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував, обставини, що мають значення для справи і доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, оскільки висновки суду є послідовними, такими, що гуртуються на досліджених судом матеріалах, якими доведені встановлені судом обставини справи, що мають значення для прийняття справедливого судового рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_3 - адвоката Корнієнко Олександри Дмитрівни і ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 17 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 22 грудня 2021 року.

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: В.І. Криворотенко

О.І. Собина