Справа № 265/7941/20
Провадження № 2/265/440/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2021 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Адамової Т. С.,

за участю секретаря судового засідання Онищука О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Маріуполя Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради про визнання права на приватизацію квартири, -

В С Т А Н О В И В :

09 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради про визнання права на приватизацію квартири АДРЕСА_1 . В обґрунтування заявлених позовних вимог посилалася на те, що у вересні 2020 року вона звернулася до відповідача з заявою про отримання свідоцтва про право власності на квартиру в порядку приватизації, на що отримала відповідь про відсутність правових підстав, оскільки до органу приватизації, окрім інших документів, надано ордер, виданий ВАТ «МК «Азовсталь» на право на заняття квартири АДРЕСА_1 , без права на приватизацію. Однак, будинок АДРЕСА_2 , в якому знаходиться спірна квартира, переданий на у власність територіальної громади міста Маріуполя та прийнятий на баланс ККП «КК «Східна». Отже, відповідачем не визнається її право на приватизацію квартири за адресою: АДРЕСА_3 , у зв`язку з чим вона змушена звернутися до суду з даним позовом.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 11 грудня 2020 року відкрите провадження по справі та призначене підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 04 лютого 2021 року підготовче провадження у справі закрите та справа призначена до судового розгляду.

Позивачка та її представник адвокат Звонарьов В.В., діючий на підставі ордеру та договору про надання правничої допомоги, у судове засідання не з`явилися, надали заяви про розгляд справи в їх відсутності. Просили позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 надав заяву про розгляд справи за відсутності представника відповідача. Просив розглянути справу відповідно до вимог чинного законодавства.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що двокімнатна квартира АДРЕСА_1 була видана ОСОБА_3 на сім`ю з трьох осіб, у тому числі на дружину ОСОБА_4 та доньку ОСОБА_1 , на підставі ордеру № 265 серії КБ без права на приватизацію, виданого ВАТ «МК «Азовсталь» 04 серпня 1999 року (а.с.. 42).

ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи (а.с. 17).

Як вбачається з рішення Маріупольської міської ради від 15.03.2002 року №1420 «О передаче ведомственных жилых домов и цетральных тепловых пунктов открытого акционерного общества « ІНФОРМАЦІЯ_1 » на баланс местных советов» здійснена передача відомчого житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_4 , від ВАТ «МК «Азовсталь» до власності територіальної громади м. Маріуполь (а.с. 30).

Згідно рішення Маріупольської міської ради від 27.09.2017 року №7/21-1864 «Про списання багатоквартирних будинків» здійснено списання з балансу ККП «КК «Східна» багатоквартирного будинку за адресою АДРЕСА_4 , та прийняття на баланс ККП «КК «Східна» квартири АДРЕСА_5 за вищезазначеною адресою, яке підтверджується актом приймання-передачі від 31.01.2018 року (а.с. 23, 26).

Згідно рішення Маріупольської міської ради від 27.05.2020 року №7/52-5183 «Про затвердження переліку квартир, які знаходяться у міській комунальній власності» квартира АДРЕСА_1 зазначена у переліку квартир, які знаходяться у міській комунальній власності м. Маріуполя (а.с. 21).

Ввідповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 02 жовтня 2020 року квартира АДРЕСА_1 у приватну власність не передавалась (а.с. 38).

Отже, квартира АДРЕСА_1 є об`єктом власності територіальної громади м. Маріуполя в особі Маріупольської міської ради та враховується на балансі ККП «КК «Східна».

Відповідно до ст. 15 ЦК Україникожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:1) визнання права;2) визнання правочину недійсним;3) припинення дії, яка порушує право;4) відновлення становища, яке існувало до порушення;5) примусове виконання обов`язку в натурі;6) зміна правовідношення;7) припинення правовідношення;8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У пункті 21 рішення Європейського суду з прав людини від 30 червня 2006 року у справі «Федоренко проти України» зазначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У статті 41 Конституції України вказано, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Складовими права на житло є забезпечення умов з приводу можливості кожного громадянина мати житло і гарантовану непорушність права користування житлом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Правові основи приватизації житла, що знаходиться в державній власності, визначені у Законі України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі Закон № 2482-XXII).

Відповідно до статті 1 Закону № 2482-ХХІІ приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Приватизація є договором між державою та громадянином про безоплатну або частково оплатну передачу йому у власність квартири у якій він постійно проживає.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що право на приватизацію житла мають лише особи, які фактично проживають у зазначеному приміщенні.

Як встановлено статтею 2 Закону № 2482-ХХІІ до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Статтею 346 ЦК України установлено, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За змістом ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства).

Згідно з п.17, 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженому наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року, №396 громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), звертається в орган приватизації. Громадянином до органу приватизації подається, зокрема, ордер про надання жилої площі.

Відповідно до ст.ст.51, 58 ЖК, жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих Рад народних депутатів надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів Рад, представників громадських організацій, трудових колективів. На підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Відповідно до Постанови ради Міністрів Української РСР від 11 грудня 1984 року №470 «Про затвердження Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР» розділ IV ст.ст.69-72, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер дійсний протягом 30 днів. Ордер вручається громадянинові, на ім`я якого він виданий, або за його дорученням іншій особі. При одержанні ордера пред`являються паспорти (або документи, що їх замінюють) членів сім`ї, включених до ордера. При вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності - відповідному підприємству, установі, організації; ордер зберігається як документ суворої звітності. Одночасно подаються паспорти усіх членів сім`ї, включених до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання.

Згідно з ч.10 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених п.2 ст.2 цього Закону, а саме не підлягають приватизації: квартири - музеї; квартири (будинки), розташовані на території закритих військових поселень, підприємств, установ і організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`ятників садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв-заповідників; кімнати в гуртожитках; квартири (будинки), які перебувають у аварійному стані; квартири, віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на ЧАЕС.

У п. 3.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2010 від 10 червня 2010 року (справа про безоплатну приватизацію житла) зазначено, що «приватизація державного житлового фонду згідно з Законом відбувається шляхом використання всіма громадянами України приватизаційних житлових чеків. Громадянам надано право змінити цільове використання цих чеків, а тому вони можуть бути використані також для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду… Зазначене положення Закону дає підстави для висновку, що приватизація державного житлового фонду не є обов`язком громадян України, а є їх правом, яке повинне реалізовуватися ними на власний розсуд, на умовах, у порядку та спосіб, встановлених законом. Системний аналіз положень Закону та ЖК України дає підстави для висновку, що право громадянина України на приватизацію державного житлового фонду вважається реалізованим один раз у повному обсязі, якщо він повністю використав житловий чек та у його власність передано загальну площу житла, що не перевищує встановлену санітарну норму і відповідно, номінальну вартість житлового чека, незалежно від того, відповідає ця площа одній квартирі (будинку) чи кільком. Таким чином тільки повне використання житлових чеків є фактом реалізації один раз права на безоплатну приватизацію житла, передбаченого п. 5 ст. 5 Закону».

Отже, право на приватизацію квартири, яка належить до державного житлового фонду, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі. Для отримання права власності на житло особа повинна звернутися до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою, яка підлягає розгляду вказаним органом у строк, передбачений чинним законодавством.

Таким чином, виходячи з положень вищенаведених норм законодавства, враховуючи те, що позивачка зареєстрована та проживає в квартирі АДРЕСА_1 , яка є об`єктом власності територіальної громади м. Маріуполя в особі Маріупольської міської ради, можна дійти висновку, що наявність у ордері на житлове приміщення №295 серія КБ, що виданий 04 серпня 1999 року ВАТ «МК «Азовсталь» відмітки про те, що ордер виданий без права на приватизацію, не може бути причиною відмови у визнанні права позивачки на приватизацію.

На підставі викладеного, суд приходе до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради про визнання права на приватизацію квартири АДРЕСА_1 відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Керуючись ст.ст.4, 10, 12, 76, 144, 263-265 ЦПК України,

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради про визнання права на приватизацію квартири, - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право на безоплатну приватизацію двокімнатної квартири, загальною площею 49,8 кв.м., житловою 26,6 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Донецького апеляційного суду у місті Маріуполі через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 24 лютого 2020 року.

Суддя Т.С. Адамова