Справа №949/175/21
У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без руху

24 лютого 2021 року суддя Дубровицького районного суду Рівненської області Сидоренко З.С., розглянувши матеріали позову ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства "Дубровицька районна стоматологічна поліклініка" Дубровицької районної ради про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача Комунального некомерційного підприємства "Дубровицька районна стоматологічна поліклініка" Дубровицької районної ради та просить:

- визнати незаконним та скасувати наказ Комунального некомерційного підприємства "Дубровицька районна стоматологічна поліклініка" Дубровицької районної ради (код ЄДРПОУ - 42705873) №5 від 18.01.2021 року про звільнення її з посади зубного лікаря Комунального некомерційного підприємства "Дубровицька районна стоматологічна поліклініка" Дубровицької районної ради;

- поновити її на посаді зубного лікаря Комунального некомерційного підприємства "Дубровицька районна стоматологічна поліклініка" Дубровицької районної ради (код ЄДРПОУ - 42705873);

- стягнути з Комунального некомерційного підприємства "Дубровицька районна стоматологічна поліклініка" Дубровицької районної ради (код ЄДРПОУ - 42705873) на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19 січня 2021 року по дату прийняття рішення у даній справі у розмірі 7674,41 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За правилами цивільного процесуального законодавства, позовна заява за формою та змістом повинна відповідати ст.ст. 175 - 177 ЦПК України, а також вимогам ст. 95 цього Кодексу.

Згідно вимог п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, позовна заява повинна містити в собі виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Так, позовні вимоги позивача містять вимоги щодо поновлення на роботі на посаді зубного лікаря та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Між тим, вимоги позивача в цій частині не конкретизовані, оскільки не зазначено дату, з якої позивач просить поновити її на вищевказаній посаді.

Крім того, зазначаючи суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а саме 7674,41 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача на її користь, обмежує таку періодом з 19 січня 2021 року по дату прийняття рішення суду при тому, що вказана сума, згідно розрахунку наявного у позовній заяві, розрахована за період з 19 січня 2021 року по 18 лютого 2021 року.

Отже дана позовна вимога містить невідповідність суми зазначеному періоду.

Згідно роз`яснень, які містяться в пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", позовна заява подається до суду в письмовій формі і за змістом повинна відповідати вимогам статті 119 ЦПК. При цьому в позовній заяві повинні міститися не лише позовні вимоги, а й бути викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і зазначені докази, що підтверджують кожну обставину.

Необхідність конкретизації позовних вимог та їх обґрунтування обумовлена тим, що відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Крім того, відповідно до п. 9 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, позовна заява повинна містити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

У порушення вищевказаної норми, позовна заява не містить попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Слід також зауважити, що позовну заяву подано до суду без дотримання вимог ч. 4 ст. 177 ЦПК України, положеннями якої передбачено, що до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановленому порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Так, у позовній заяві позивач посилається на положення п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", як на підставу звільнення від сплати судового збору.

За правилами п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

Вказана норма закону закріплює дві категорії справ, за позовні вимоги у яких позивачі звільняються від сплати судового збору: про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. При цьому законодавство не звільняє особу від обов`язку щодо сплати судового збору в справах за іншими позовними вимогами, що випливають із трудових відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно статті 2 Закону України "Про оплату праці", до структури заробітної плати, входять основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

У постанові Верховного Суду від 21.12.2019 року у справі №243/10489/17-ц зазначено, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (вимушеного прогулу) за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні ст. 2 Закону України "Про оплату праці", тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (вимушеного прогулу) не входить до структури заробітної плати.

Отже, аналізуючи вищезазначене слід прийти до висновку, що середній заробіток за час вимушеного прогулу є різновидом відповідальності власника перед працівником за порушення своїх зобов`язань з виплати заробітної плати, не входить до структури заробітної плати, а тому вимога позивача про оплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу не являється вимогою про стягнення заробітної плати, а отже на неї не поширюються положення п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір".

Правова позиція щодо цього викладена в постанові Верховного Суду України від 30.11.2016 року у справі № 6-1121цс16, де зокрема зазначено, що згідно з п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" у редакції, чинній до 01.09.2015 року, від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин. З 01.09.2015 року ця категорія пільговиків звужена. Так, за п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" у редакції, яка діє з 01.09.2015 року, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Аналогічна правова позиція викладена також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі № 910/4518/16.

Як вбачається із змісту позовної заяви, позовні вимоги позивача складаються з декількох вимог, зокрема, позивач просить суд визнати незаконним та скасувати наказ №5 від 18.01.2021 року про звільнення її з посади зубного лікаря КНП "дубровицька районна стоматологічна поліклініка" Дубровицької районної ради; поновити її на роботі та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Отже, позивач звільняється від сплати судового збору в частині позовних вимог про поновлення на роботі.

В той же час, щодо двох інших вимог, які заявлені позивачем, суд зазначає наступне.

За правилами ч. 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Вимогами ч. 3 ст. 6 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Як вбачається із змісту позовної заяви, позовні вимоги позивача складаються з вимоги немайнового характеру та вимоги, яка носить майновий характер.

Згідно положень п.п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою-підприємцем, встановлена ставка судового збору в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" встановлено у 2021 році прожитковий мінімум для працездатних осіб в розрахунку на місяць в розмірі, зокрема, з 1 січня - 2270 грн.

Отже, при зверненні до суду з позовними вимогами, що мають майновий характер, позивач повинна була сплатити судовий збір в розмірі не менше ніж 908 грн.

Згідно п.п. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, судовий збір сплачується в розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Отже, при зверненні до суду з позовними вимогами, що мають немайновий характер, позивач повинна була сплатити судовий збір в розмірі 908 грн. за вимогу немайнового характеру.

Таким чином, звертаючись до суду з позовною заявою, яка містить одночасно вимогу немайнового характеру та вимогу, що має майновий характер, позивач повинна була сплатити судовий збір за ці дві вимоги.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 12 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «"ро застосування судами законодавства про судові витрати", у випадку об`єднання в одній заяві вимог як майнового, так і немайнового характеру судовий збір згідно з частиною третьою статті 6 Закону, підлягає сплаті як за ставками, встановленими для позовів майнового характеру, так і за ставками, встановленими для позовних заяв зі спорів немайнового характеру. При цьому судовий збір може бути сплачений окремо за кожною вимогою або загальною сумою за всіма позовними вимогами.

Відповідно до п. 3 вказаної постанови, якщо сплата судового збору згідно з вимогами закону є обов`язковою, то наслідком недотримання цієї умови є залишення позовної заяви без руху, а у разі, якщо документ, що підтверджує сплату судового збору, не буде поданий у строк, установлений судом, - визнання заяви неподаною та її повернення позивачеві або залишення заяви без розгляду.

Відтак позивачу необхідно виправити вищевказані недоліки.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах "Осман проти Сполученого королівства" від 28.10.1998 року та "Круз проти Польщі" від 19 червня 2001 року, в яких зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

У зв`язку з наведеним, вказані вимоги суду не є порушенням права на справедливий судовий захист, залишення позовної заяви без руху жодним чином не перешкоджає позивачу у доступі до правосуддя після усунення недоліків позову.

Зважаючи на вищевикладене, позивачу необхідно усунути недоліки своєї позовної заяви шляхом приведення останньої відповідно до вимог діючого Цивільного процесуального кодексу України та подачі документів про сплату судового збору

За таких обставин, в силу ч. 1 ст. 185 ЦПК України вважаю за необхідне позовну заяву залишити без руху, надавши позивачу строк п`ять днів з дня вручення даної ухвали для усунення вказаних недоліків.

Керуючись ст. 185 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Залишити без руху позовну заяву ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства "Дубровицька районна стоматологічна поліклініка" Дубровицької районної ради про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу та надати позивачу для усунення вищевказаних недоліків п`ять днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: підпис.

З оригіналом згідно.

Голова Дубровицького

районного суду: Сидоренко З.С.