КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2021 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 753/11955/20

номер провадження: 22-ц/824/12398/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач), суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 11 травня 2021 року у складі судді Лужецької О.Р., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Дарницький районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про стягнення індексу інфляції та трьох процентів річних,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 11 травня 2021 року (а.с.82-83), просила стягнути з відповідачки на свою користь інфляційні втрати у сумі 6 844 грн 73 коп. та три проценти річних у сумі 3 980 грн 00 коп. за період з 07 листопада 2018 року по 30 червня 2020 року.

Позовна заява мотивована тим, що постановою Київського апеляційного суду від 06 листопада 2018 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 майнову шкоду у розмірі 78 576 грн 00 коп. та моральну шкоду у розмірі 2 000 грн 00 коп. Вказувала, що станом на день звернення до суду з даним позовом постанова Київського апеляційного суду від 06 листопада 2018 року відповідачем не виконана. Тому вважала, що відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України за період прострочення виконання зобов`язань щодо повернення грошових коштів на її користь з відповідачки підлягають стягненню інфляційні втрати у розмірі 6 844 грн 73 коп. та три проценти річних у розмірі 3 980 грн 00 коп.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 31 березня 2021 року задоволено заяву ОСОБА_1 та залучено до участі у справі Дарницький районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції в якості третьої особи.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 11 травня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати у розмірі 6 844 грн 73 коп., три проценти річних у розмірі 3 980 грн 00 коп., судовий збір у розмірі 840 грн 80 коп., а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 000 грн 00 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові ОСОБА_2 відмовити, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що її грошове зобов`язання з виконання постанови Київського апеляційного суду від 06 листопада 2018 року порушено не з її вини, а з вини позивачки, яка не надає банківські реквізити для перерахування утримуваних державною виконавчою службою з її пенсії коштів ні останній, ні державному виконавцю, що підтверджується довідкою державної виконавчої служби. Можливості перераховувати ОСОБА_2 кошти щомісяця на виконання судового рішення у відповідачки не було, оскільки позивачка відмовляється від будь-якого діалогу. Зазначає, що матеріали виконавчого провадження підтверджують відсутність її вини в тому, що своєчасно не було розпочато виконання рішення суду.

Крім того, вказує, що вона є інвалідом І групи, у зв`язку з чим звільнена від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», однак суд безпідставно стягнув з неї на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 840 грн 80 коп.

Учасники справи не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 10 824 грн 73 коп., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не в повному обсязі.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Доказів належного виконання судового рішення у період з 07 листопада 2018 року по 30 червня 2020 року або неправильності розрахунку інфляційних втрат та трьох процентів річних, відповідачкою не надано і судом не встановлено. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 інфляційних втрат у розмірі 6 844 грн 73 коп., трьох процентів річних у розмірі 3 980 грн 00 коп., а також судового збору у розмірі 840 грн 80 коп. і витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1 000 грн 00 коп.

Однак з такими висновками суду першої інстанції у повному обсязі погодитись не можна, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 12 червня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої залиття квартири, відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 06 листопада 2018 року рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 червня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 майнову шкоду у розмірі 78 576 грн 00 коп. та моральну шкоду у розмірі 2 000 грн 00 коп. (а.с.5-12).

Установлено, що на виконанні у Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ) знаходиться виконавче провадження № 58264555 з примусового виконання виконавчого листа №753/2259718, виданого судом 29 листопада 2018 року на виконання постанови Київського апеляційного суду від 06 листопада 2018 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу в сумі 80 576 грн 00 коп.

В межах вказаного виконавчого провадження № 58264555 постановою головного державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ) від 07 травня 2020 року звернуто стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника ОСОБА_1 (а.с.33-34).

Відповідно до довідки Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві від 25 серпня 2020 року №1678, згідно з постановою державного виконавця від 07 травня 2020 року з пенсії ОСОБА_1 проводиться утримання коштів, яке розпочалось в липні 2020 року (а.с.32).

Предметом позову у цій справі є стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих за період з 07 листопада 2018 року по 30 червня 2020 року, за невиконання грошового зобов`язання щодо сплати суми боргу в розмірі 80 576 грн 00 коп. на підставі рішенням суду відповідно до ст.625 ЦК України

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом ст.ст.524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Таких правових висновків дійшла Велика Палати Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 дійшла висновку, що приписи ст.625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань.

Установлено та вбачається із матеріалів справи, що відповідачка має грошове зобов`язання перед позивачкою, що підтверджується постановою Київського апеляційного суду від 06 листопада 2018 року.

Верховний Суд у постановах: від 10 квітня 2018 року у справі №910/16945/14; від 27 квітня 2018 року у справі №908/1394/17; від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18; від 30 січня 2019 року у справі № 905/2324/17; від 13 лютого 2019 року у справі №924/312/18, дійшов висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст.625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

З матеріалів справи вбачається, що часткове виконання відповідачкою вказаного вище судового рішення розпочалось у липні 2020 року. Тому до липня 2020 року мало місце прострочення відповідачкою виконання грошового зобов`язання.

Згідно з проведеним позивачкою розрахунку, за прострочення відповідачкою виконання зобов`язання, встановленого постановою Київського апеляційного суду від 06 листопада 2018 року, за період з 07 листопада 2018 року по 30 червня 2020 року на суму заборгованості нараховано інфляційні втрати у розмірі 6 844 грн 73 коп. та три проценти річних у розмірі 3 980 грн 00 коп.

Правильність здійсненого позивачкою розрахунку інфляційних втрат і трьох процентів річних, з яким погодився суд першої інстанції, відповідачкою не спростовано.

Відповідно до положень ст.ст.12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з приписами ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 інфляційних втрат у розмірі 6 844 грн 73 коп. і трьох процентів річних у розмірі 3 980 грн 00 коп. відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності вини боржника у несвоєчасності виконання рішення суду, не заслуговують на увагу та не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , з таких підстав.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст.625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Подібні правові висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду в постановах: від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження №14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18); від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19); від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19); від 22 вересня 2020 року у справі №918/631/19 (провадження № 12-42гс20).

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що грошове зобов`язання ОСОБА_1 з виконання постанови Київського апеляційного суду від 06 листопада 2018 року порушено з тих підстав, що позивачка не надає їй банківські реквізити для перерахування утримуваних державною виконавчою службою з її пенсії коштів та ОСОБА_2 відмовляється від будь-якого діалогу з відповідачкою, то вони є необґрунтованими, оскільки боржник ОСОБА_1 не надала доказів того, що у період з 07 листопада 2018 року по 30 червня 2020 року вона зверталася до кредитора ОСОБА_2 з клопотанням про надання рахунків для виконання грошового зобов`язання, встановленого постановою Київського апеляційного суду від 06 листопада 2018 року або ж вживала інші заходи щодо виконання вказаного вище грошового зобов`язання, а відповідно до положень ст.81 ЦПК України доказування та, відповідно, рішення суду, не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, колегія суддів не в повному обсязі погоджується з рішенням суду першої інтенції в частині розподілу судових витрат, з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України).

Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України).

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги ОСОБА_2 надала до суду першої інстанції ордер сері КС №762232 від 15 липня 2020 року на надання правової допомоги адвокатом Шкварко А.В. на підставі договору про надання правової допомоги №1905/1/20-К від 15 липня 2020 року у Дарницькому районному суді міста Києва (а.с.16-17); копію акту виконаних робіт від 15 липня 2020, згідно з яким адвокат Шкварко А.В. надав ОСОБА_2 правову допомогу на суму 5 000 грн 00 коп. (а.с.15).; копію рахунку-фактури №205 від 15 липня 2020 року на суму 5 000 грн 00 коп. за договором про надання правової допомоги №1905/1/20-К від 15 липня 2020 року, згідно з яким адвокатом Шкварко А.В. надано позивачці послуги, а саме: консультація та складання позовної заяви про стягнення індексу інфляції та трьох процентів річних, вартість яких складає 5 000 грн 00 коп.; копію квитанції від 15 липня 2020 року про сплату ОСОБА_2 адвокату Шкварко А.В. грошових коштів у сумі 5 000 грн 00 коп. (а.с.16).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Визначений позивачкою розмір витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у додатковій постанові від 14 листопада 2018 року у справі №753/15687/15.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що понесені позивачкою витрати на професійну правничу допомогу є неспівмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим ним часом на надання таких послуг, які не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Тому враховуючи складність справи та виконаної адвокатом роботи, які підтверджені належними доказами, принципу справедливості, співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність зменшення належного до стягнення з відповідачки на користь позивачки розміру витрат на професійну правничу допомогу до 1 000 грн 00 коп.

За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1 000 грн 00 коп.

Водночас, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції безпідставно поклав понесені ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 840 грн 80 коп. на відповідачку ОСОБА_1 , з таких підстав.

Так, по справі встановлено, що за подання позовної заяви ОСОБА_2 сплатила судовий збір у розмірі 840 грн 80 коп., що підтверджується квитанцією від 16 липня 2020 року (а.с.4).

Відповідно до з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача (п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України).

Згідно з ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Зазначене стосується також випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору (див. постанову Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 357/11181/17, провадження № 61-41671св18).

З матеріалів справи вбачається, що з 27 липня 2013 року ОСОБА_1 встановлено І групу інвалідності довічно, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальної експертизи серії АВ №0071047 від 02 серпня 2013 року (а.с.30).

Таким чином ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», якою передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю

З наведених підстав понесені ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору слід компенсувати за рахунок держави.

Однак суд першої інстанції, у порушення вимог ст.ст.263, 264 ЦПК України, на вказані вище положення закону та обставини справи належної уваги не звернув, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судового збору у розмірі 840 грн 80 коп.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідачки на користь позивачки судового збору не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, у зв`язку з чим не може бути в цій частині залишене в силі та відповідно до ст.376 ЦПК України підлягає зміні, компенсувавши належні до стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору за рахунок держави.

Згідно з ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.374, 375, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 11 травня 2021 року в частині стягнення судового збору змінити.

Компенсувати ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 840 грн 80 коп. за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: