МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 484/4101/20
Провадження №22-ц/812/2063/21
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2021 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 січня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Панькова Д.А. в приміщенні того ж суду, за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2020 року АТ КБ Приватбанк звернулося в суд з позовом до відповідача про стягнення заборгованості, вказуючи на те, що ОСОБА_1 звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву № б/н від 09.08.2013 року, згідно якої йому було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт, що зазначений у Довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, яка додається до позову.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується його підписом у заяві.

14 червня 2018 року відбулась державна реєстрація та змінено повне та скорочене найменування позивача з Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (ПАТ КБ «ПриватБанк») на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (АТ КБ «ПриватБанк»).

Для користування кредитним картковим рахунком відповідач отримав кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 1300,00 грн., що підтверджується Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування карт рахунку.

В редакції Умов та Правил, що почала діяти з 01.03.2019 року згідно до п. 2.1.1.2.12 сторони дійшли згоди, що в разі порушення зобов`язань клієнта з погашення кредиту, починаючи з 181 го дня з моменту порушення клієнт зобов`язується сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі: 86,4% - для картки «Універсальна», 84 % - для картки «Універсальна голд».

У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості у відповідача ОСОБА_1 станом на 04.10.2020 року утворилася заборгованість в розмірі 12970,26 грн, яка складається з наступного : 2084,13 грн - заборгованість за тілом кредиту, 728,40 грн заборгованість за відсотками на прострочений кредит згідно ст. 625; 10157,73 грн нарахована пеня.

На підставі викладеного, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № б/н від 09.08.2013 року у розмірі 12970 грн, а також судові витрати.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 січня 2021 року відмовлено у задоволенні позову Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 09.08.2013 року станом на 04.10.2020 р. в розмірі 12970,26 грн.

Не погодившись з зазначеним рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, задовольнивши позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» в повному обсязі.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та незаконним, прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зробив висновок, що позовні вимоги не доведені Банком, оскільки суд не зрозумів механізм нарахування заборгованості, а надані Банком витяги з Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів не можуть бути складовою частиною кредитного договору, оскільки не підписані позичальником.

Однак, з такими висновками суду позивач не погоджується, оскільки суду була надана копія заяви, в якій відповідач особистим підписом засвідчив, що - згоден, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг. Він зобов`язався виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг та самостійно знайомитися з їх змінами на сайті ПриватБанку.

Також підписуючи Анкету-Заяву, відповідач пройшов ідентифікацію в Банку, а тому повторне заповнення будь-яких Анкет-Заяв або підписання інших додаткових документів не вимагалося згідно до процедури, що затверджена наказами Банку, що не суперечить чинному законодавству.

На підставі вищевказаної анкети-заяви відповідачу відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку № НОМЕР_1 , на яку було встановлено кредитний ліміт 1300,00 грн.

Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Договору, на підставі яких відповідач при укладанні Договору дав свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку.

Відповідач після отримання картки за умовами укладеного з Банком договору здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, а також отримував кредитні кошти з власної ініціативи. Активація ним картки та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору.

Крім цього, відповідач звертався до Банку з метою перевипуску карти.

Вказані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи розрахунком заборгованості, випискою по рахункам відповідача, довідками банку про зміну умов кредитування та про видані картки.

У виписці по руху коштів чітко прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт, а також факти використання відповідачем грошей, отримання ним коштів через банкомати, а отже й отримання кредитної картки, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки.

Банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженим наказом Мін`юсту від 12.04.12 р. № 578/5

Отже, з виписки чітко вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами, знімав кошти в банкоматах, та інше, однак використані кредитні кошти Банку не повернув.

Укладений між сторонами кредитний договір є правомірним відповідно до положень ст. 204 ЦК України, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом і він не визнаний судом недійсним. А тому, за положеннями правочину відповідач має нести цивільно-правову відповідальність у відповідності до норм ст. ст. 525, 526, 610, 625, 629, 1048, 1050, 1054 ЦК України за невиконання умов кредитного договору.

Позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за тілом кредиту (фактично отриманими коштами) у розмірі 2084,13 грн., що складається із 2-х складових, а саме: 0.00 грн. - заборгованість за поточним тілом кредиту; 2084,13 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту.

Платіж за умовами Договору включає плату за користування кредитом, передбачену Тарифами і частину заборгованості по кредиту. У разі несвоєчасного або не в повному обсязі внесення щомісячного мінімального платежу сума кредиту вважається простроченою. Прострочене тіло кредиту - це кредитні кошти, які були надані клієнту та не були повернені у строк, передбачений договором.

Тобто, якщо позичальник своєчасно не повертає заборгованість за фактично використаними кредитними коштами (поточним тілом кредиту), така заборгованість стає простроченою та відображається у відповідній колонці розрахунку заборгованості. Зокрема, із розрахунку заборгованості та виписки за картрахунками відповідача чітко вбачаються всі операції по зняттю (використанню) кредитних коштів, а також всі операції з часткового погашення заборгованості.

В ст. 599 ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Тому позивач вважає, що має право на стягнення фактично отриманих кредитних коштів та відсотків за ст. 625 ЦК України, відсутність заборгованості за якими з матеріалів справи не вбачається, а відповідачем не доведена.

Крім того, апелянт зазначає, якщо суд не погоджується з наданим банком розрахунком заборгованості, то він повинен встановити дійсний розмір заборгованості на підставі наявних у справі первинних документів, а не відмовляти у позові взагалі.

Від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» не підлягає задоволенню, оскільки мотиви та підстави, зазначені в даній скарзі, є безпідставними, необґрунтованими і повністю були дослідженні судом першої інстанції.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані позивачем до суду Витяг з Умов та правил надання банківських послуг розумів відповідач ознайомився і погодився з ними, підписуючи Анкету-заяву.

Крім того, роздруківка із сайту Позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено правовою позицією Верховного Суду України і верховного Суду, викладеній у постановах від 11березня 2015 року (справа № 6-16цс15), від 17 липня 2019 року (справа № 175/4576/14-ц).

Також відповідач посилається на правову позицію висловлену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Крім того відповідач вказує, що Анкета-заява ним підписувалася лише для отримання заробітної плати, інших виплат, тобто до позивача він звернувся для оформлення дебетної картки для отримання буд-яких виплат, та це не була кредитна карта, і на момент підписання даної Анкети- заяви жодної кредитної картки йому не видавалося, та жоден кредитний ліміт не встановлювався. Це підтверджується і тим, що в Анкеті-заяві не мітиться жодної інформації щодо оформлення будь-яких кредитних продуктів, ці графи та строки в Анкеті-заяві пусті, не заповнені. В Анкеті-заяві ніякий кредитний ліміт не зазначався.

Також позивачем до позову була надана Довідка щодо номерів карток, які оформлював відповідач. В даній довідці зазначено номери карток, дата видачі картки та термін дії картки, але, в даній довідці не зазначено вид цих карток, а саме: яка саме картка видавалася, - картка для виплат, кредитна картка, чи інший вид картки, тобто з даної довідки не можливе зрозуміти які карти видавалися відповідачу та з якою метою.

Відповідач також звертає увагу на те, що надані позивачем Розрахунки заборгованості за договором б/н від 09.08.2013р. не можна також вважати належним доказом щодо сум заборгованості, оскільки він навіть не оформлений належним чином: розрахунок не містить базової інформації щодо отриманих сум; розрахунок не містить посади представника позивача, який його складав, та доказів того чи мав право даний представник складати Розрахунок, чи мав він такі повноваження; розрахунок не містить ПІБ представника позивача, печатки позивача, що також підтверджує його неналежність; розрахунок не містить посилання на документи, які б підтверджували списання коштів, та не надані копії даних документів.

Позивачем надані розрахунки заборгованості за договором б/н від 09.08.2013р. про стягнення з відповідача боргу за період з 3.09.2014р. по 04.10.2020р. Однак, у підсумку наданих розрахунків зазначена сума заборгованості 12 970,26 грн, проте позивачем не вказано та не вбачається з даних розрахунків, з чого саме вона складається та яким чином вона утворилася.

Також, відповідно до Розрахунків заборгованості у графі «Витрати клієнтом кредитних коштів» станом на 04.10.2020р. дорівнюють нулю.

Тобто надані позивачем розрахунки заборгованості та виписки з картрахунків містять розбіжності, і це свідчить про те, що надана позивачем виписка з рахунку відповідача не підтверджує доданий до позову розрахунок заборгованості.

Як видно з Виписки з картрахунків кредитний ліміт встановлювався на картку з номером НОМЕР_2 , а інші картки використовувалися як дебетні (для зарахування будь- яких інших виплат), а не як кредитна картка.

З 13.10.2014 року по 12.12.2015 року саме в цю дату здійснено останній платіж по даній картці відповідачем в рахунок погашення - заборгованості по картці № НОМЕР_2 було сплачено 2791 грн, що значно перевищує зазначений позивачем кредитний ліміт. Доказів збільшення кредитного ліміту позивачем не надано.

Оскільки, останній платіж за карткою з кредитним лімітом відповідачем був здійснений 12.12.2015р., то строк спливу користування кредитом (день виникнення права вимоги у стягувача) це 12.12.2018р., тобто звернувшись до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості 23 листопада 2020 року позивач пропустив трирічний строк позовної давності для звернення з вимогою до суду.

Учасники процесу до судового засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися у передбаченому законом порядку.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону в повній мірі не відповідає

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані Банком до суду Витяг з Умов та правил надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку.

Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (Банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено правовою позицією Верховного Суду України і Верховного Суду, викладеній у постановах від 11 березня 2015 року (справа № 6-16цс15), від 17 липня 2019 року (справа № 175/4576/14-ц) і не спростовано позивачем при розгляді даної справи.

Відповідач стверджує, що з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами АТ КБ «Приватбанк», що розміщені на офіційному сайті, під особистий підпис його працівники банку не знайомили.

За таких обставин, наданий Банком Витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору. З огляду на їх мінливий характер, їх не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником.

Великою Палатою Верховного Суду у справі № 342/180/17, провадження №14-1131цс19 у постанові від 03.07.2019 року вказано на те, що з урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснювати свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

За такого, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного сторонами 09.08.2013 року шляхом підписання заяви-анкети.

Проаналізувавши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення пені та заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит, з огляду на вищевикладене, необґрунтовані, так само, як і вимоги про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту, оскільки з наданих позивачем розрахунків неможливо встановити, яким чином та на яких умовах сформована вказана у розрахунку сума цієї заборгованості.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про наявність підстав для відмови у задоволенні позову з наступних підстав.

Як встановив суд першої інстанції і це підтверджується матеріалами справи, 09 серпня 2013 року ОСОБА_2 звернувся до ПАТ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є позивач, з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву № б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

Своїм підписом у заяві ОСОБА_2 підтвердив свою згоду на те, що він бажає оформити на своє ім`я зарплатний пакет, а також те, що підписана анкета-заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, з якими його ознайомлено, складають договір про надання банківських послуг.

Відповідачу було відкрито картковий рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі 300 грн. Для користування кредитним картковим рахунком відповідач отримав кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 1300 грн, що підтверджується Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку.

Факт укладання такого договору, користування кредитними коштами відповідачем підтверджується, крім підписаною відповідачем анкетою-заявою, також випискою по особовому рахунку на його ім`я.

Для здійснення операцій з отримання та повернення кредиту відповідач на підставі названого договору отримав декілька кредитних карток, а саме: 27.08.2014р. № НОМЕР_1 зі строком дії до жовтня 2017р.; 21.06.2016р. № НОМЕР_3 зі строком дії до березня 2018р.; 22.12.2015р. № 925064 зі строком дії до квітня 2018р.; 30.09.2014р. № 291496 зі строком дії до червня 2018р. та 06.04.2016р. № 717147 зі строком дії до травня 2019р.

За такого посилання відповідача, що довідка не містить інформації, яка з зазначених карток є кредитною і що кредитною була тільки картка № НОМЕР_2 , не відповідає матеріалам справи, як і ствердження про те, що саме на цю картку встановлювався кредитний ліміт, оскільки згідно довідки про зміну умов кредитування, в ній зазначено картку № НОМЕР_1 , яка була отримана 27.08.2014р.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти ( ч.1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним ( ст. 1055 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст. ст. 633,634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч.1ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути з відповідача інші складові його повної вартості, а саме проценти та пеню.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 09 серпня 2013 року, посилався на Тарифи Банку, Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на банківському сайті https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.

Однак, матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані до позовної заяви Умови та правила надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПРИВАТБАНКУ, а також того, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 р. (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Підтверджується це також тим, що з 01 березня 2019р. почили діяти Умови та Правила в новій редакції щодо розміру та порядку нарахування процентів за ч.2 ст. 625 ЦК України, яких не було на час підписання відповідачем анкети-заяви 09.08.2013р.

За таких обставин суд першої інстанції правильно вважав, що надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг не є складовою укладеного сторонами кредитного договору та не визначають його суттєві умови, в тому числі щодо розміру процентів за користування кредитом та сплати неустойки (як пені, так і штрафів), тому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про помилковість таких висновків, як такі, що суперечать наведеним положенням закону та правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Неможливо в даному випадку також застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (09 серпня 2013 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Не містять матеріали справи також доказів ознайомлення відповідача зі змінами Умов та Правил з 01.03.2019р.

За таких обстави Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги про не врахування судом того, що сторонами було укладено кредитний договір відповідно до вимог законодавства шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, що у анкеті- заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця анкета-заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді, що заборгованість банком була визначена відповідно до зазначених Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, Тарифами, не є підставою для скасування чи зміни рішення суду, так як ці доводи є суб`єктивним тлумаченням позивача як обставин справи, так і законодавства, зазначеного в тексті рішення суду, яке регулює спірні правовідносини, та направлені на переоцінку доказів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про відсутність підстав для стягненні процентів та пені, виходячи з наступного.

Як встановлено матеріалами справи, підписавши анкету-заяву, пройшовши ідентифікацію клієнта, відповідач уклав з позивачем договір про надання банківських послуг (далі Договір), що підтвердив своїм підписом на заяві, в межах умов якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Такий договір є укладеним, оскільки дотримано вимоги щодо письмової форми (укладений шляхом підписання документу) і сторони, таким чином, дійшли згоди щодо істотних умов, притаманних даному виду договору.

Кредитна картка - це іменний (з ідентифікатором власника) грошовий оплатно-розрахунковий банківський документ, який використовується для надання споживчого кредиту.

Згідно наданої позивачем довідки після укладання договору про надання банківських послуг відповідач отримав декілька карток, останню 06.04.2016р. № 717147 зі строком дії до травня 2019р.

Таким чином Банк надав відповідачу грошову банківську споживчу позику, тобто грошовий банківський споживчий кредит шляхом кредитування за допомогою кредитної картки.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості, виписки з особового рахунку, відповідач використовував кредитні кошти та тривалий час проводив виплати обов`язкових за умовами договору платежів.

Звертаючись з позовом, Банк наполягав на тому, що у відповідача станом на 04.10.2020 року утворилася заборгованість в розмірі 12970,26 грн, яка складається з наступного : 2084,13 грн - заборгованість за тілом кредиту, 728,40 грн заборгованість за відсотками на прострочений кредит згідно ст. 625; 10157,73 грн нарахована пеня.

Установивши, що підписана відповідачкою анкета-заява не містить умов щодо порядку та строку повернення кредитних коштів, розміру та порядку оплати процентів за користування кредитним коштами, відповідальності позичальника за несвоєчасне виконання зобов`язань, суд обґрунтовано вважав, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору у формі сплати процентів за користування кредитними коштами та відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, що за відсутності належних доказів, які б достовірно підтверджували прийняття представлених банком умов та тарифів відповідачем та приєднання до них як другої сторони до запропонованого договору, є підставою для відмови у стягненні нарахованих Банком заборгованості за процентами та пенею, як таких, що передбачені договором.

Відсутні також підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати відсотків, нарахованих на прострочений кредит згідно ч.2 ст. 625 ЦК України саме у розмірі 86,4%.

За такого суд правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України у сумі 728,40 грн., як таких, що передбачені договором. Вимог про стягнення відсотків у передбаченому законом (ч.2 ст. 625 ЦК України) розмірі у даній справі заявлені в установленому законом порядку не були.

З доводами апеляційної скарги про те, що, підписавши анкету-заяву, відповідач погодився з запропонованими позивачем Умовами та Правилами, був з ними ознайомлений та не заперечував такий факт в суді, колегія не погоджується, оскільки вони не містять підпису відповідача, який заперечував в відзиві на позов, як факт їх підписання, так і факт ознайомлення з ними.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, слід зауважити, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому, виходячи із наявних у справі доказів, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору із ОСОБА_1 банк дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Позивач просить стягнути з відповідача також заборгованість за тілом кредиту в сумі 2084,13 грн.

Однак, оскільки нарахування та автоматичне списання відсотків за користування кредитом було безпідставним, кошти, які були зараховані позивачем на погашення нарахованих відсотків, а також пені підлягають зарахуванню на погашення грошових зобов`язань, тобто на погашення заборгованості тіла кредиту через недоведеність досягнення сторонами домовленості стосовно сплати процентів та штрафних санкцій.

Таким чином, здійснивши підрахунки на підставі наданого позивачем руху грошових коштів по карткам, відкритих на ім`я відповідача, слід дійти висновку, що сума грошових коштів нарахованих та автоматично списаних на погашення відсотків за використання кредитного ліміту, пені протягом часу користування позичальником кредитними коштами, на момент визначення банком заборгованості, складає суму, що значно перевищує заборгованість, визначену банком станом на 04.10.2020р. за тілом кредиту.

Отже, оскільки внесена відповідачем та зарахована позивачем на погашення нарахованих протягом часу дії кредитного договору сума процентів та пені перевищує розмір заборгованості за тілом кредитом, повернення якої вимагає банк, колегія суддів приходить до висновку про відсутність у відповідача заборгованості перед позивачем, що є підставою для відмови у позові.

При цьому колегія суддів виходить з того, що поняття овердрафту та несанкціонованого овердрафту передбачені п.1.1.1.63 Умов та правил надання банківських послуг.

Так, овердрафт - це короткостроковий кредит, який надається Банком Клієнту у разі перевищення суми операції за платіжною карткою над сумою залишку коштів на його Рахунку в розмірі ліміту кредитування. Використання клієнтом грошових коштів понад залишок по рахунку або встановленого банком ліміту овердрафту є несанкціонованим овердрафтом.

Зазначеними Умовами та правилами надання банківських послуг передбачені і умови та наслідки здійснення клієнтом банку операцій за платіжною карткою у разі перевищення суми операції за платіжною карткою, над сумою залишку коштів на його рахунку як в розмірі ліміту кредитування, так і понад встановленого банком розміру ліміту кредитування.

Крім того, відповідно до п.2.1.3.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що клієнт доручає банку списувати з карткового рахунку суми грошових коштів у розмірі здійснених ним операцій, а також вартість послуг, визначену Тарифами при настання термінів платежу, а при виникненні боргових зобов`язань згідно п.п. 2.1.12.9 списувати з будь-якого рахунку відкритого в банку у тому числі карткового рахунку грошові кошти для здійснення платежу з метою повного або часткового погашення боргових зобов`язань, у тому числі мінімального обов`язкового платежу. Списання коштів здійснюється відповідно до встановленого законодавством порядку.

Однак, як уже зазначалося раніше, надані до позовної заяви Умови та правила надання банківських послуг не підписані відповідачем, тому не можна стверджувати, що саме їх розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПРИВАТБАНКУ, а отже, надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг не є складовою укладеного сторонами кредитного договору та не визначають його суттєві умови, в тому числі щодо надання банком відповідачу короткострокового кредиту у вигляді овердрафту та несанкціонованого овердрафту, зокрема, про те, що у разі якщо на дату нарахування процентів клієнт використав всю суму кредиту, сторони узгодили збільшення розміру кредиту на розмір боргових зобов`язань за кредитом, що мала місце на дату нарахування процентів, а також автоматичного списання коштів на погашення простроченої заборгованості.

За такого у позивача були відсутні правові підстави у разі несплати відповідачем щомісячного платежу по кредиту у повному обсязі, самостійно без згоди відповідача збільшувати розмір боргових зобов`язань за кредитом (тілом кредиту) за рахунок зарахування до нього заборгованості за процентами, пенею та іншими нарахуваннями за попередні періоди та за рахунок цього погашати заборгованість за відсотками, списуючи кошти з рахунку в автоматичному режимі.

З урахуванням викладеного, слід дійти висновку, що таке штучне збільшення тіла кредиту не є свідченням того, що власне відповідач отримував вказані суми в користування за договором кредиту, а тому їх не можна враховувати при визначення суми заборгованості за тілом кредиту.

Отже, оскільки нарахування та автоматичне списання відсотків за користування кредитом було безпідставним, кошти, які були зараховані позивачем на погашення нарахованих відсотків підлягають зарахуванню на погашення грошових зобов`язань, тобто на погашення заборгованості тіла кредиту.

Суд, відмовляючи у задоволенні позову, виходив не тільки з необґрунтованості вимог про стягнення пені та заборгованості за відсотками, а й з того, що з наданих позивачем розрахунків неможливо встановити, яким чином та на яких умовах сформована вказана у розрахунку сума заборгованості за тілом. Проте при цьому не навів обґрунтування не згоди з наданим позивачем розрахунком, що є порушенням вимог процесуального законодавства.

Таким чином, хоча суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, але при цьому припустився порушення норм матеріального права та вимог процесуального закону, в силу пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України рішення суду в необхідно змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Щодо посилання відповідача на сплив позовної давності, слід зазначити, що до 10.10.2017р. відповідач здійснював банківські операції з кредитними картками, зокрема, 10.10.2017р. ним було здійснено поповнення готівкою своєї карти в терміналі самообслуговування, що підтверджується випискою про рух коштів по рахунку За такого посилання представника відповідача на те, що останній платіж за карткою з кредитним лімітом відповідачем був здійснений 12.12.2015р., не відповідає матеріалам справи. Останню картку відповідач отримав 06.04.2016р. № 717147 зі строком дії до травня 2019р. До суду банк звернувся з позовом 23 листопада 2020 року, тобто позивач не пропустив трирічний строк позовної давності для звернення з вимогою до суду.

При цьому, колегія суддів враховує вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час.

Більш того, строк позовної давності застосовується до обґрунтованих позовних вимог. У разі якщо вимоги є необґрунтованими, суд має відмовити в позові саме з цих підстав, а не через пропуск строку позовної давності.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 січня 2021 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції даної постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 22 грудня 2021 року