П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2021 року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 359/10391/19

Номер провадження 22-ц/824/420/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Вербової І.М., суддів Саліхова В. В., Шахової О. В.,

за участю секретаря судового засідання - Яворської А. А.,

вивчивши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2020 року, ухвалене під головуванням судді Борця Є. О., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Герасименко Наталія Миколаївна, про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на цей об`єкт нерухомого майна та поділ земельної ділянки,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Герасименко Наталія Миколаївна, про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на цей об`єкт нерухомого майна та поділ земельної ділянки.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2017 року, яке постановою Верховного суду від 18 вересня 2019 року залишено без змін, земельну ділянку з кадастровим номером :04:006:1428 визнано спільно набутим майном подружжя. Під час розгляду вказаної справи судом першої інстанції, на вищевказану земельну ділянку було накладено арешт.

Позивач зазначає, що після отримання рішення суду йому стало відомо про те, що ОСОБА_3 подарувала спірну земельну ділянку своїй матері незважаючи на те, що на неї було накладено арешт.

Таким чином, на думку позивача, вищевказаний договір є фіктивним, оскільки укладений з метою приховання від нього майна.

Позивач зазначає, що спірна земельна ділянка є спільно набутим майном подружжя, тобто таким, що належить йому та відповідачу-1 на праві спільної сумісної власності.

Враховуючи вищенаведене, позивач вважає, що його позовні вимоги підлягають задоволенню.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2020 року (а.с.174 - 180) позов задоволено, визнано недійсним договір дарування земельної ділянки, укладений 29 липня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Герасименко Наталією Миколаївною та зареєстрований в реєстрі за № 2839; скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Герасименко Наталії Миколаївни № 30704503 від 29 липня 2016 року про державну реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку площею 0,06 га з кадастровим номером :04:006:1428 з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, розташовану на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району; визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частку в земельній ділянці площею 0,06 га з кадастровим номером :04:006:1428 з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, розташованій на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району; визнано за ОСОБА_3 право власності на іншу Ѕ частку в земельній ділянці площею 0,06 га з кадастровим номером :04:006:1428 з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, розташованій на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати на оплату судового збору в розмірі 1 355 грн. 59 коп.; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на оплату судового збору в розмірі 1 355 грн. 59 коп.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, 11 грудня 2020 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу у якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову, відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції дійшовши правильного висновку про те, що наведені в рішенні обставини спростовують достовірність доводів позивача та його представника щодо фіктивності договору дарування земельної ділянки, зробив протилежний висновок про те, що вказаний договір суперечить ч. 3 ст. 151, п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України в редакції до 15 грудня 2017 року.

На думку скаржника, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на обґрунтування позовних вимог заявлених позивачем.

Скаржник зазначає, що на момент укладення договору дарування спірної земельної ділянки, судового рішення про визнання вказаної земельної ділянки спільною власністю подружжя, не існувало, а відтак, вказаний договір не може бути фіктивним на час його укладення.

Скаржник зазначає, що на спірній земельній ділянці знаходиться недобудований будинок в якому починаючи з липня 2016 року проживає її мама, яка значно покращила стан будинку для можливості введення його в експлуатацію. Крім того, тягар утримання вказаної земельної ділянки несе відповідач.

На думку скаржника, суд першої інстанції не з`ясувавши підстав позову, визначив їх на власний розсуд, чим вийшов за межі позовних вимог. Крім того, суд не звернув уваги на те, що позивач не був учасником оспорюваного ним договору дарування, помилково задовольнив заявлені ним позовні вимоги.

Скаржник зазначає, що в судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, що не було взято судом до уваги під час ухвалення оскаржуваного рішення.

На думку скаржника, позивачем було пропущено процесуальний строк звернення до суду з даною позовною заявою, що є окремою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 грудня 2020 року відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою, надано строк для подачі відзиву.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 грудня 2020 року закінчено проведення підготовчих дій, справу призначено до розгляду у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

15 січня 2021 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу з відповідними підтвердженнями про направлення її всім учасникам справи.

З вказаного відзиву вбачається, що позивач вважає оскаржуване судове рішення законним, обґрунтованим та таким, що ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

На думку позивача, скаржник приховувала від суду те, що земельна ділянка нею відчужена.

На думку позивача, суд першої інстанції при ухвалення оскаржуваного рішення правильно керувався судовими рішеннями, які набрали законної сили і є преюдиційними.

Позивач зазначає, що апеляційна скарга обґрунтована здебільшого запереченнями на позов, а не на судове рішення, а посилання скаржника на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги та не врахував той факт, що земельна ділянка стала спільно-набутим майном подружжя після оформлення договору дарування, а рішення було ухвалено 18 жовтня 2017 року, є помилковим.

Таким чином, на думку позивача, суд першої інстанції законно та обґрунтовано вжив заходів для відновлення його порушеного права.

У судовому засіданні скаржник ОСОБА_3 та представник скаржника та відповідача ОСОБА_1 - адвокат Ставицький Б. О. підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, з підстав, наведених у ній.

Представник позивача - адвокат Кальна О. П. заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення, без змін.

Третя особа приватний нотаріус КМНО Герасименко Н. М. до суду апеляційної інстанції не з`явилась, про дату та час судового засідання повідомлялась шляхом направлення судової повістки-повідомлення на електронну адресу у зв`язку з чим, колегія суддів вважала за можливе розпочати та завершити розгляд справи за відсутності останньої.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи та заперечення учасників справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що договір дарування земельної ділянки був укладений в період дії арешту цього об`єкту нерухомого майна, накладеного на підставі ухвали Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 липня 2016 року. Крім того, спірна земельна ділянка є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , разом з тим, доказів на підтвердження того, що позивачем було надано згоду на підтвердження того, що ОСОБА_2 було надано письмову нотаріально посвідчену згоду на укладення договору дарування земельної ділянки, матеріали справи не містять.

Колегія суддів погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Судом встановлено, що 01 вересня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0600 га з кадастровим номером :04:006:1428 (а.с. 25-26).

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 липня 2016 року у справі № 359/5686/16-ц на земельну ділянку площею 0,0600 га з кадастровим номером :04:006:1428 накладено арешт (т. І а.с. 11-12).

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2017 року у справі № 359/5686/16-ц (т. І а.с. 14-20), яке постановою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року залишено без змін (т. І а.с. 21-24) встановлено факт спільного проживання як чоловіка та дружини однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 01 травня 2010 року по 29 липня 2016 року; визнано земельну ділянку площею 0,0600 га з кадастровим номером :04:006:1428 спільно набутим майном подружжя.

29 липня 2016 року право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0600 га з кадастровим номером :04:006:1428 зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору дарування земельної ділянки від 29 липня 2016 року (т. І а.с. 27-30; 65-66).

Згідно довідки про присвоєння будівельної адреси об`єкту нерухомого майна від 12 квітня 2016 року виданої ОСОБА_3 , земельній ділянці площею 0,0600 га з кадастровим номером :04:006:1428, яка належить останній на праві власності, присвоєно будівельну адресу: АДРЕСА_1 (т. І а.с. 64).

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону

чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Під час апеляційного перегляду колегією суддів встановлено, що договір дарування земельної ділянки з кадастровим номером :04:006:1428 було укладено в період дії арешту накладеного на неї на підставі ухвали Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 липня 2016 року. Крім того, рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 18 жовтня 2017 року, яке постановою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року залишено без змін, спірна земельна ділянка була визнана спільно набутим майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Разом з тим, доказів того, що ОСОБА_2 надав письмову нотаріально посвідчену згоду на укладення договору дарування земельної ділянки, матеріали справи не містять.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог.

Посилання скаржника на те, що на момент укладення договору дарування спірної земельної ділянки, судового рішення про визнання вказаної земельної ділянки спільною власністю подружжя, не існувало, не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 18 жовтня 2017 року, яке постановою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року залишено без змін, спірна земельна ділянка була визнана спільно набутим майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Вказана постанова суду касаційної інстанції є остаточною та оскарженню не підлягає.

Колегія суддів ставиться критично до посилання скаржника на те, що позивач не був учасником оспорюваного ним договору дарування, у зв`язку з чим суд першої інстанції помилково задовольнив заявлені ним позовні вимоги, оскільки на підставі вищевказаного договору було відчужено земельну ділянку, яка згідно рішення Бориспільського міськрайонного суду від 18 жовтня 2017 року, яке постановою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року залишено без змін, визнана спільно набутим майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а відтак, вказаним договором порушуються майнові права позивача.

Посилання скаржника на те, що тягар утримання вказаної земельної ділянки несе відповідач, не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, крім того, доказів на підтвердження вказаного, скаржником не надано.

Колегія суддів ставиться критично до посилання скаржника на те, що позивачем було пропущено процесуальний строк звернення до суду з даною позовною заявою, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Так, хоча про укладення договору дарування спірної земельної ділянки позивачу й стало відомо 29 липня 2016 року, проте до 18 вересня 2019 року (прийняття постанови Верховним Судом) спірна земельна ділянка не була визнана спільним майном подружжя, у зв`язку з чим, останній не міг знати про порушення його прав.

З вказаного вбачається, що позивачу про порушення його прав стало відомо у вересні 2019 року, а з позовною заявою останній звернувся у листопаді 2019 року, тобто в межах процесуального строку на звернення до суду з позовною заявою.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не впливають на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.

Колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення суду, як і не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, як таке, що ухвалене з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 25 лютого 2021 року.

Суддя-доповідач: І.М. Вербова

Судді: В. В. Саліхов

О. В. Шахова