ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 645/873/18 Головуючий суддя І інстанції Ульяніч І. В.
Провадження № 22-ц/818/1920/21 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із житлових правовідносин
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2021 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря судового засідання Семикрас О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2020 року, ухвалене у складі судді Ульяніч І.В., по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про виділ в натурі частки у спільному майні,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2018 року позивачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 звернулись до суду з позовом, який в подальшому уточнювали, до ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про виділ в натурі частки у спільному майні.

В обґрунтування позову позивачі посилались на те, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 27 березня 1998 року, реєстраційний номер № 8-98-178123 ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2 , загальною площею 118,5 м2. Право власності було зареєстровано у міському бюро технічної інвентаризації 17 квітня 1998 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_9 . Після нього спадщину прийняла його дружина відповідач по справі ОСОБА_6 . Інші спадкоємці від своїх часток у спадщині відмовились на користь неї. Фактично квартира складається з двох, окремих, ізольованих квартир, які мають окремі межі, а всього квартира складається з 5 кімнат, житловою площею 68,8 м2 та з інших нежитлових приміщень, тобто фактично квартира складається з двох окремих квартир (квартира АДРЕСА_3 ).

На сьогоднішній день в силу того, що проживання в спільній квартирі між позивачами та відповідачами є неможливим, виникла необхідність реального поділу квартири з виділом позивачам окремої квартири.

Відповідно до Звіту про незалежну оцінку від 28 грудня 2015 року ринкова вартість всієї квартири складає 957000 (дев`ятсот п`ятдесят сім тисяч) грн.

Згідно з Висновком про можливість розподілу квартири від 22 березня 2016 року, складеного ФОП ОСОБА_10 визначено, що є реальна можливість розподілу квартири.

Так, позивачам можливо виділити у спільну сумісну власність наступні приміщення квартири: коридор, житлове приміщення, площею 16,7 м2, житлове приміщення, площею 11,7 м2, вбудована шафа, площею 0,5 м2, вбудована шафа, площею 0,4 м2, вбудована шафа, площею 0,4 м2, кухня, площею 8,3 м2, ванна, площею 2,6 м2, вбиральня, площею 1,2 м2, лоджія, площею 1,5 м2.

Загальна площа вищевказаних приміщень квартири АДРЕСА_1 , за технічним паспортом, складає 50,2 м2, що становить 42/100 частин усієї квартири.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова по справі №645/3659/17 від 28 листопада 2017 року було визначено, що ідеальні частки співвласників спірної квартири є рівними та складають по 1/8 частині за кожним із них.

Після смерті ОСОБА_9 , його частку у праві власності на квартиру успадковано не було жодною особою.

Позивачі вважають, що запропонований варіант розподілу квартири відповідає їх інтересам, разом з цим, всі відповідачі своєї згоди на такий розподіл не надали.

Позивачі вважали можливим виділити їм зазначені приміщення, позов просили задовольнити.

Відповідачкою ОСОБА_8 подано відзив, згідно з яким, відповідачі вважають, що вимоги позивачів суттєво порушують її права, та права інших відповідачів. Зазначена у позові інформація не повна, та використовується тільки в інтересах прав позивачів, але не відображає їх обов`язків щодо утримання свого майна, та прав інших співвласників. Таким чином, ця інформація може призвести до прийняття судом неправомірного рішення щодо відповідачів. Зазначена житлова площа, була виділена як одна квартира, загальною площею 118,5 кв.м. для багатодітної сім`ї ОСОБА_11 в 1978 році, та має п`ять кімнат. Фактично вона складає дві суміжні ізольовані двох та трикімнатну квартири. В 1998 році квартира була приватизована на праві спільної сумісної власності мешканцями, які були прописані на той момент. Приблизно з того часу, позивачі ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , як окрема сім`я, зайняли повністю двокімнатну частину квартири, та проживали ізольовано від інших співвласників донедавна, тому проживанню в спільній квартирі їм ніхто не заважав. Зазначені позивачі, хочуть реалізувати своє право на виділ у натурі частки із майна, зокрема двокімнатної ізольованої частини квартири, що є у спільній частковій власності, для того щоб її продати. Але й інші співвласники мають такі ж рівні права на такий вчинок, була надана усна згода лише для їх проживання на цій жилплощі, але не на продаж. Тому, що ринкова вартість окремої квартири в рази вище, ніж просто кімнати на загальній площі, які залишаються іншим, а це вже суттєво порушує їх права. До того ж, у спільній сумісній власності кожен співвласник не може володіти конкретною частиною спільного майна, а лише має право на частку спільного майна, яку ще треба виділити в натурі, не порушуючи прав інших співвласників.

Крім того, загальна площа приміщення, котру позивачі мають намір виділити в натурі, у частковому співвідношенні до всієї квартири перевищує їх частки у спільній сумісній власності. Позивачі, мають намір припинити за рішенням суду право відповідачів на частку у спільному майні на підставі свого позову, та збільшити розмір своїх ідеальних часток з присудженням грошової компенсації відповідачам, частка яких зменшиться. Але, відповідно до статті 364 ч. 2 ЦК України, компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Разом з тим, такі дії можуть завдати істотну шкоду інтересам відповідачів, та членам їх сім`ї.

Згоди на компенсацію вона не надавала. Зменшення її частки у спільному майні з боку позивачів завдає шкоди, їй та її родині, тому що житло, в якому вона проживає єдине, іншої квартири в неї має, і це призведе до погіршення її житлових умов. Разом з нею мешкають ще її двоє неповнолітніх дітей, а також 80-річна мати, яка важко хвора, та потребує постійного догляду. Навпаки, її сім`ї потрібна додаткова житлова площа, так як діти є різностатеві, а хворій матері потрібна окрема кімната. В даний час позивачі ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 у зазначеній квартирі не проживають, комунальних послуг не сплачують. Доступу до двокімнатної частини квартири вона, та інші відповідачі не мають. Утримання всієї житлової площі лягло на її матір пенсіонерку, та на неї, мати двох дітей. Ці кошти могли бути використані на потреби сім`ї.

В даній ситуації єдиним на її погляд вирішенням цієї проблеми, що не порушує прав усіх співвласників, та на що вона надає згоду, це застосування ст. 364 ЦК України ч. 2, а саме: якщо виділ в натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Зазначила, що вона згодна виплатити позивачам компенсацію в розмірі 627014 гривень.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_5 та представник позивачів ОСОБА_12 заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили задовольнити, при цьому зазначили, що спірна квартира складається із двох окремих квартир, з окремими виходами. Був встановлений фактичний порядок користування спірною квартирою, виділ позивачам квартири АДРЕСА_1 є можливим, вони готові виплатити компенсацію відповідачам в розмірі різниці, що становить 5,5м2.

Позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове засідання не з`явились.

Відповідач ОСОБА_8 , яка також представляла інтереси ОСОБА_8 , та ОСОБА_7 в судовому засідання з позовом не погодились, зазначили, що спірна квартира складається із 5 кімнат, які складаються з двох окремих квартир. Квартиру АДРЕСА_1 зайняли позивачі, та у них не має доступу до даної квартири 3 роки, але вони з приводу перешкод у користуванні квартирою до правоохоронних органів та суду не звертались. На виділ не згодні, так як на них буде покладено заборгованість, що виникла по спірній квартирі, так як позивачі не приймали участі у сплаті комунальних послуг. Позивачі на даний час квартирою АДРЕСА_1 не користуються. Отримувати компенсацію за різницю в частках, згідно експертизи, відповідач не згодна.

Відповідач ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилась, подала заяву з проханням розглядати справу у її відсутність.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2020 року задоволено частково позов ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про виділ в натурі частки у спільному майні.

Виділено в натурі у спільну часткову власність ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 частину квартири АДРЕСА_4 , а саме квартиру АДРЕСА_1 , що складається із наступних приміщень: житлові кімнати розміром 16,7 кв.м., 11,7 кв.м.; коридор розміром 6,9 кв.м.; комор розмірами 0,4 кв.м, 0,4 кв.м., 0,5 кв.м.; кухні розміром 8,3 кв.м.; ванної розміром 2,6 кв.м., вбиральні розміром 1,2 кв.м., лоджії розміром 1,3 кв.м., загальною площею 50 кв.м., в тому числі житловою 28,4 кв.м..

Стягнуто з ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , судовий збір на користь ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 по 897,19 грн з кожного.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Крутько Тарас Михайлович просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. Стягнути з позивачів судові витрати з оплати послуг з професійної правничої допомоги, а також перерозподілити судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення районного суду є незаконним, необґрунтованим, таким, що винесене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, а також прав та законних інтересів апелянта.

Просить врахувати, що, незважаючи на вимоги чинного законодавства України та рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова по справі №645/3659/17 від 28 листопада 2017 року, що набрало законної сили, суд першої інстанції ухвалив рішення виділити в натурі у спільну часткову власність позивачів частину квартири АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , а саме квартиру АДРЕСА_1 , що складається із приміщень загальною площею 50 кв.м., що становить 42/100 частин усієї квартири, що на 5,6 кв.м. більш ніж покладено на ідеальну частку співвласників (позивачів).

Вказав, що оспорюване рішення суду першої інстанції ґрунтується лише на висновку експерта № 10335/10312 судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи.

Зазначив, що висновок експерта № 10335/10312 являється лише запропонованим варіантом технічної можливості поділу квартири, а тому цей документ не може бути єдиним та остаточним у вирішенні питання поділу квартири. Тим більше, якщо такий поділ квартири не відповідає нормам чинного законодавства України та порушує права власників у спільному майні.

Послався на те, що зменшення частки апелянта у спільному майні завдає шкоди їй та її родині, тому що житло, в якому вона проживає єдине, іншої квартири в неї має, і це призведе до погіршення її житлових умов.

ОСОБА_5 надала суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить останню залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Вказала, що суд першої інстанції у своєму рішенні дійшов обґрунтованого висновку про те, що визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників.

Послалась на те, що висновок суду першої інстанції є вірним, оскільки можливість визначення користування та можливість у розумінні п. 3 ч. 1 ст. 365 ЦК спільного володіння і користування не є тотожними. Тобто, враховуючи конкретні обставини даної справи, технічна можливість визначити порядок користування не означає можливість спільного користування цією квартирою.

Зазначила, що доказом участі у зобов`язаннях позивачів, як співвласників відповідно до своєї частки у праві спільної власності у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), є проведення ними періодичного поточного ремонту спільного майна та копії відповідних квитанцій по сплаті відповідних платежів по утриманню майна.

Зауважила, що апелянт неодноразово посилався як під час розгляду справи у першій інстанції так і у своїй апеляційній скарзі на те що у разі задоволення позовних вимог буде завдана істотної шкоди інтересам співвласника (відповідачів) та членам його сім`ї. Однак, жодного належного та допустимого доказу на можливість заподіяння такої шкоди до суду першої інстанції не надав.

Вказала, що суд першої інстанції зазначив, що у запропонованому варіанті поділу квартири в натурі є розбіжність між ідеальними частками, що можуть бути виділені позивачам та відповідачам в розмірі 5,6 метрів та розрахована можлива компенсація за вказану різницю, але відповідачі від отримання зазначеної компенсації відмовились, тому це питання не вирішується судом. Зазначена різниця у виділених частиках, є на погляд суду не суттєвою, сторонами був фактично встановлений порядок користування даними квартирами, протягом тривалого часу, тому суд вірно вважав за можливе виділити частину спільного майна із квартири позивачам.

Інші учасники справи не скористались правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції відповідно до правила ч. 3 ст. 360 ЦПК України.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та розглянутого судом позову, вважає, що скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до п.п. 1, 2, 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права..

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржене рішення згаданим вимогам у повній мірі не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що в судовому засіданні була допитана експерт ОСОБА_13 яка пояснила, що наданий висновок підтримує, спірна квартира складається із двох окремих ізольованих квартир. Квартирою АДРЕСА_1 користуються позивачі, квартирою АДРЕСА_5 відповідачі. Відповідачу ОСОБА_6 належать в квартирі 2/8 частки, вона прийняла спадок після смерті чоловіка, але свідоцтво про право на спадщину не отримала. Також зазначила, що допущена у висновку технічна помилка в ініціалах сторін, не вливає на розмір часток.

Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 27 березня 1998 року реєстраційний номер № 8-98-178123 ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2 , загальною площею 118,5 м2. Право власності було зареєстровано у міському бюро технічної інвентаризації 17 квітня 1998 року.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2017 року по справі № 645/3659/17 визначено, що ідеальні частки співвласників квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_6 , яка знаходиться у спільній сумісній власності ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , є рівними, та складають по 1/8 частині за кожним з них.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_9 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Після його смерті спадок прийняла його дружина ОСОБА_6 , але свідоцтво про право на спадщину на частину квартири не отримала.

Із експертного висновку № 10335/10312 судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи вбачається, що можливо виділити в натурі ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 частину квартири АДРЕСА_4 . У дослідженні зазначено один варіант виділу та які приміщення виділяються кожному із співвласників. Виділ в натурі ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 , як окремого приміщення в квартирі АДРЕСА_1 ;8, АДРЕСА_2 можливий. Виділ ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 частини квартири АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2 , збільшує їх частки у праві спільної сумісної власності. Розмір та вартість збільшення зазначено у дослідженні. З мотивувальної частини експертного висновку вбачається, що позивачам належить 3/8 частини квартири, пропонується виділити наступні приміщення в квартирі АДРЕСА_1 : коридор, площею 6,9 кв.м., житлова кімната, площею 16,7 м2, житлова кімната, площею 11,7 м2, вбудована шафа, площею 0,5 м2, вбудована шафа, площею 0,4 м2, вбудована шафа, площею 0,4 м2, кухня, площею 8,3 м2, ванна, площею 2,6 м2, вбиральня, площею 1,2 м2, лоджія, площею 1,3 м2.

Загальна площа вищевказаних приміщень складає 50,0 м2, що становить 42/100 частин усієї квартири, що на 5,6 кв.м. більш ніж покладено на ідеальну частку співвласників (позивачів).

Відповідачам на 5/8 часток пропонується виділити наступні приміщення в квартирі АДРЕСА_5 : коридор, площею 11,3 кв.м., житлова кімната, площею 16,7 м2, житлова кімната, площею 11,0 м2, житлова кімната, площею 12,7 кв.м., комора, площею 0,4 м2, комора, площею 0,4 м2, комора, площею 0,4 м2, комора, площею 0,4 м2, кухня, площею 8,2 м2, ванна, площею 2,6 м2, вбиральня, площею 1,2 м2, лоджія, площею 1,6 м2, лоджія, площею 1,6 м2.

Загальна площа вищевказаних приміщень складає 68,5 м2, що становить 58/100 частин усієї квартири, що на 5,6 кв.м. менш ніж покладено на ідеальну частку співвласників (відповідачів).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що виділ частини майна, яку просять виділили позивачі складає окрему ізольовану квартиру та якою вони користуються як родина, та згідно висновку експерта зазначено про технічну можливість поділу квартири АДРЕСА_7 в натурі, при цьому зазначений варіант з урахуванням часток співвласників.

За висновками судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи можливо виділити в натурі ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 частину спірної квартири у вигляді ізольованої квартири АДРЕСА_1 . У запропонованому судовим експертом варіанті, з яким погодився суд, ідеальна частка позивачів, на яку є технічна можливість виділення спільного майна в натурі відповідно збільшується, а ідеальна частка відповідачів, відповідно зменшується на 5,6 метрів. Відповідачі відмовилися від отримання зазначеної у висновку судовим експертом грошової компенсації, тому це питання не вирішувалося судом, оскільки зазначена різниця у виділених частиках, є на погляд суду не суттєвою, а тому суд виділив на частку позивачів квартиру АДРЕСА_1 відповідно того порядку користування спільним майном, який протягом тривалого часу фактично склався між сторонами.

Колегія суддів не погоджується з таким в висновком суду з наступних підстав.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно ст. 365 ЦК України:

1. Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

2. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Всупереч ст.ст. 89, 263 ЦПК України суд першої інстанції у контексті згаданої норми ст. 365 ЦК України не з`ясував, що оскільки за висновками судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи загальна площа виділених позивачам приміщень на 5,6 кв.м більше, ніж покладено на їх ідеальну частку співвласників, то при виділенні їм в натурі у спільну часткову власність квартири АДРЕСА_1 зі спільної квартири АДРЕСА_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_2 припиняється право спільної сумісної власності відповідачів на ці 5,6 кв.м., якими спільне володіння і користування є неможливим і тому за наявності інших, визначених у ч. 1 ст. 365 ЦК України підстав для припинення права відповідачів на цю частку у спільному майні, відповідно до ч. 2 ст. 365 ЦК України позивачі мають попередньо внести вартість цієї частки на депозитний рахунок суду.

Під час апеляційного розгляду справи позивач ОСОБА_5 пояснила, що позивачі не внесли не депозит суду вартість 5,6 кв.м. з огляду на те, що відповідачі з цим не погодились і бажали викупити належну позивачам частку квартири.

Однак, за наявності імперативної норми ч. 2 ст. 365 ЦК України внесення на депозит суду вартості 5,6 кв.м, яка за висновками судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи складає 5,6 х 14121,94 = 79082,86 грн, не залежить від позиції сторін і тому є обов`язковою умовою, за якою у даному випадку судом при виділенні у власність позивачам на належну їм частку квартири АДРЕСА_1 було припинено право спільної сумісної власності відповідачів на згадані 5,6 кв.м але без одночасного надання відповідної компенсації, що є обов`язковою умовою за змістом згаданої норми ст. 365 ЦК України. Внаслідок цього було порушено право спільної сумісної власності відповідачів на вказане нерухоме майно, яке перебуває під захистом ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод 1950р.

Оскільки суд першої інстанції не повністю з`ясував обставини, що мають значення для справи; ухвалив рішення при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; неправильно застосував норми матеріального права, тому відповідно до п.п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує оскаржене рішення суду та задовольняє скаргу повністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України понесені сторонами судові витрати підлягають перерозподілу.

Керуючись ст.ст. 259, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2020 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судові витрати сплачений судовий збір в сумі по 1794,38 грн з кожного.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення виготовлений 24 лютого 2021 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії І.В. Бурлака.

О.М. Хорошевський.