ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 642/1529/19 Головуючий суддя І інстанції Гримайло А. М.
Провадження № 22-ц/818/4223/21 Суддя доповідач Яцина В.Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2021 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Котелевець А.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретарів судового засідання Чабан А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 23 березня 2021 року, по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль», ТОВ «Фінансова компанія «Форінт», ОСОБА_3 , Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину головного територіального управління юстиції у Харківській області, ОСОБА_4 про розірвання іпотечного договору,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2015 року ОСОБА_2 , ОСОБА_1 звернулися до суду з позовом до АТ «Райффаізен Банк Аваль», ТОВ «Фінансова компанія «Форінт», ОСОБА_3 , Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Головного територіального управління юстиції у Харківській області, ОСОБА_4 про розірвання іпотечного договору від 09.09.2004 року, укладений між АППБ "Аваль" та ОСОБА_2 .

Посилались на те, що 09.09.2004 року був укладений спірний договір на забезпечення вимог іпотекодержателя АППБ "Аваль", що випливають з Генеральної кредитної угоди № 23 від 09.09.2004 року, укладеної між АППБ "Аваль" та ОСОБА_3 , за умовами якої останній зобов`язався в строк до 09.09.2006 року повернути банку 100000 доларів США, сплатити проценти за користування кредитом та в разі необхідності неустойки. Предметом іпотеки є нежитлові приміщення літ. «П-1», загальною площею 172,9 кв. м., літ. «О-1», загальною площею 562,3 кв. м., літ. «Р-1», загальною площею 104,8 кв. м., розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що належать на праві власності ОСОБА_2 .

Вказали, що рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 06.05.2011 року з ОСОБА_3 стягнуто суму заборгованості та звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: на нежитлові приміщення № 5-14, 11 літ. «М-1», загальною площею 241,2 кв. м., нежитлові будівлі літ. «Н-1», загальною площею 145,6 кв. м., літ. «П-1», загальною площею 172,9 кв. м., літ. «О-1», загальною площею 562,3 кв. м., літ. «Р-1», загальною площею 104,8 кв. м., розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 21.10.2011 року визначено початкову вартість предмету іпотеки в сумі 2 284 400 грн., виконавчий лист від 24.07.2012 року пред`явлено до виконання. 27.12.2006 року між ПАТ «Райффаізен Банк Аваль» та ОСОБА_3 був підписаний Акт перевірки цільового використання кредитних коштів за договором від 12.09.2006 року, за яким ОСОБА_3 отримав 230 000 доларів США, кредитні кошти в сумі 146000 доларів США були призначені на придбання обладнання, згідно Акту кредитні кошти використовувались за цільовим призначенням. ОСОБА_2 вважав, що в Акті була невірно визначена та підтверджена банком сума використаних коштів, документи на підтвердженні використання кредитних коштів відсутні в оригіналах, відомості в документації є суперечливими, підписані невідомими особами та не містять обов`язкових атрибутів; перевірка проводилась формально без огляду, тому порушуються права ОСОБА_2 як майнового поручителя. Крім того, у приватного нотаріуса у справі існує особиста заява його дружини ОСОБА_1 про надання згоди на передачу у заставу придбаного у шлюбі майна, однак ОСОБА_2 не бачив, щоб дружина підписувала таку заяву, а позивач ОСОБА_1 стверджує, що таку заяву не підписувала, що є підставою для розірвання іпотечного договору, у зв`язку з чим просили визнати розірваним договір іпотеки від 09.09.2004 року та скасувати заборони відчуження нерухомого майна, що є предметом іпотеки.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 23 березня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Скарга мотивована тим, що суд не звернув уваги, що він не був належним чином повідомлений про розгляд справи, з огляду на карантин та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби Ковід-19 суд не виконав вимоги ст. 131 ЦПК України та не взяв до уваги наявність письмових заяв ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , інвалідність останньої та перебування м. Харкова у червоній зоні карантину, прийшов до невірного висновку, що позивачами не повідомлено суд про поважність причин відсутності в судових засіданнях, що призвело до помилкового рішення. Вважає, що внаслідок цього були порушені його конституційні та конвенційні права на доступ до суду, а також принцип змагальності та рівності сторін, який передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. у зв`язку з цим рішення ЄСПЛ у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів» (Dombo Beheer B. V. v. The Netherlands) від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, п. 33.

У письмових поясненнях до суду апеляційної інстанції від 06 липня 2021 року представник АТ «Райффайзен Банк» - адвокат Мальована Т.В. пояснила, що згідно Протоколу Загальних зборів акціонерів № 36-62 від 23.04.2021 назву банку змінено з АТ «Райффайзен Банк Аваль» на АТ «Райффайзен Банк», 17.06.2021 відбулася відповідна державна реєстрація цих змін у Статуті Банку у Єдиному державну реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а також змінилась адреса Банку.

Банк заявляв про застосування судом першої інстанції наслідків справу позовної даності та вважає оскаржене рішення суду законним і обґрунтованим, таким, що відповідає нормам процесуального і матеріального права.

Вказано, що Банк 09.08.2018 відступив право вимоги за зобов`язанням ОСОБА_3 на користь ТОВ СК «Форінт» в порядку ст.ст. 512, 514, 517 ЦК України, процесуальне правонаступництво безспірно підтверджено позивачами у своєму позові та судовими рішенням у справах №№ 640/17008/13-ц; 642/1818/19 про розірвання договору іпотеки; 638/12196/18; 642/5022/19 про визнання договору іпотеки недійсним; 640/9214/18; 638/18212/14-ц про визнання кредитних договорів та договорів іпотеки недійсними; 638/14409/13-ц про звернення стягнення на предмет іпотеки. Посилання у доводах позову на Акт перевірки цільового використання кредитних коштів від 27.12.2006 є безпідставним, оскільки норми закону та Договір іпотеки не передбачають, що такий Акт може бути підставою для розірвання договору. Нецільова використання кредитних коштів позичальником за умовами п.п. 5.1, 6.3 Договору кредиту може бути підставою для Банку вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту.

Кредит та Іпотека не визнавались судом недійсними, у справі № 2-596/2011 встановлені обставини щодо: правомірності договорів кредиту та Іпотеки; виконання Банком обов`язку з видачі кредитних коштів; порушення позичальником строку повернення кредиту, та наслідок стягнення з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , який є позивачем у цій справі. Ці обставини підтверджені позивачем у позовній заяві та копією рішення суду у справі № 2-596/2011.

Вважає, що внаслідок спливу позовної давності у даному випадку також наявні передбачені ч. 4 ст. 267 ЦК України підстави для відмови у задоволенні позову.

Ініціювання позивачами даної справи Банк вважає зловживанням процесуальними правами, оскільки розірвання договору не є підставою для припинення іпотеки, якою забезпечується виконання зобов`язання, що виникло до набрання законної сили рішення суду про розірвання договору. У статті 17 Закону України визначено вичерпний перелік підстав для припинення іпотеки.

Також зауважено, що дружина майнового поручителя іпотекодавця надала нотаріально посвідчену згоду на укладення договору Іпотеки. Позивачі не довели належним иі допустимим доказами порушення їх прав та інтересів.

Представник Банку також просила визнати поважними причинами спливу наданого судом строку на подачу письмових заперечень проти скарги, посилаючи на триваючий карантин та п. 3 Прикінцевих положень до ЦПК України, який був доповнений Законом України № 540-ІХ, згідно до якого процесуальні строки для надання відзиву продовжуються на строк дії такого карантину (а.с. 225-230 т.2).

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_5 , представника відповідача ОСОБА_6 , перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України колегія суддів перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з наступного.

Щодо відсутності підстав для відкладення розгляду справи суд першої інстанції зазначив наступне.

Позивач ОСОБА_2 неодноразово повідомлявся про дати призначених судових засідань, однак жодного разу в судове засідання не з`явився, надавав суду заяви про відкладення розгляду справи останні від 16.03.2020, 10.06.2020 у зв`язку з карантином та загрозою захворювання короновірусом, про причини неявки 28.08.2020, 03.11.2020, 15.12.2020, 04.02.2021, 23.03.2021 суду не повідомив.

Позивач ОСОБА_1 та її представник неодноразово повідомлялися про дати призначених підготовчих судових та судових засідань, однак жодного разу в судове засідання не з`явилася, надаючи суду заяви з проханням відкласти розгляд справи від 25.08.2020, 30.10.2020, 14.12.2020, 02.02.2021, 19.03.2021 у зв`язку з знаходженням в групі ризику на захворювання короновірусу з хронічним захворюванням та є інвалідом 1 групи.

Само по собі посилання на встановлення карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби COVID-19, без дійсної наявності перешкод, які виникли, у зв`язку з веденням такого карантину, у реалізації процесуальних прав учасниками процесу, що може вплинути на розгляд справи по суті, не має безумовним наслідком відкладення розгляду справи.

Крім цього, суд звернув увагу на те, що на своєму засіданні 17 березня 2020 року Рада суддів України рекомендувала судам продовжувати здійснювати правосуддя, незважаючи на епідемію коронавірусу й карантин, по можливості, здійснювати судовий розгляд справи в порядку письмового провадження без участі сторін. Згідно Звернення Комітету з питань правової політики до громадян України щодо функціонування органів правосуддя на період карантину від 20 березня 2020 року Комітет Верховної Ради України з питань правової політики зазначив, що запропоновані Радою суддів України рекомендації не мають на меті обмеження громадян доступу до правосуддя, а покликані забезпечити епідеміологічну безпеку в судах.

Запровадженні карантинні заходи, на які посилається заявник, не передбачають обмеження гарантованої статтею 33 Конституції України свободи пересування, зважаючи на що не вбачається будь-якого обґрунтування існування об`єктивних перешкод в участі у судовому засіданні, явку в яке не було визнано обов`язковою. Більш того, подання через канцелярію суду (а не через поштову чи кур`єрську службу) клопотання про відкладення судового засідання зумовлює висновок про безпідставність використання ситуації довкола запроваджених карантинних заходів, як приводу для затягування розгляду справи.

Зважаючи на викладене, суд вважав, що неявка в судове засідання позивачів не є поважною.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, які відповідають матеріалам справи. Суди в умовах карантину продовжили свою роботу, про що публічно було заявлено як Радою Суддів України у згаданій заяві, так і судами на своїх сайтах в мережі Інтернет. Головне, що в ситуації карантину запроваджені державою заходи не передбачали припинення роботи судів і з цього приводу апеляційна скарги ніяких доводів не містить.

Позивачі всупереч своїх процесуальних обов`язків, ст.ст. 12, 81 ЦПК України, не надали до суду відповідних доказів про те, яким чином наявні на той день карантинні заходи створили для них істотні, об`єктивні перешкоди, які не дозволили з`явитися у судове засідання, коли була розглянута справа по суті, про яке вини були належним чином відповідно до ст.ст. 128, 131 ЦПК України повідомлені судом.

Що стосується доводів скарги по суті рішення.

Відмовляючи у позові суд також зазначив наступне.

Як вбачається зі ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

У ст. 17 Закону України «Про іпотеку» наведений вичерпний перелік підстав припинення іпотеки, припинення іпотеки шляхом розірвання іпотечного договору не передбачено законодавством України, враховуючи наявність рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження доводів позивачів, суд вважав відсутніми підстави для визнання договору іпотеки розірваним та розцінив дії позивачів як спосіб уникнути цивільної відповідальності.

З огляду на вищенаведені норми права та встановлені судом обставини у цій справі, суд також вважав, що оскільки у задоволенні позовних вимог про визнання договору іпотеки розірваним судом відмовлено, тому не підлягають задоволенню і позовні вимоги щодо скасування записів обтяження нерухомого майна.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Судом на підставі належним чином досліджених матеріали справи були встановлені наступні обставини справи та спірні правовідносини.

Згідно Генеральної кредитної угоди № 23 від 09.09.2004 року, укладеної між АППБ "Аваль" та ОСОБА_3 , останній зобов`язався в строк до 09.09.2006 року повернути банку 100000 доларів США, сплатити проценти за користування кредитом та в разі необхідності неустойки.

09.09.2004 року на забезпечення вимог іпотекодержателя АППБ "Аваль", що випливають із згаданої Генеральної кредитної угоди № 23 від 09.09.2004 року був укладений договір іпотеки між АППБ "Аваль" та ОСОБА_2 , предметом іпотеки були нежитлові приміщення літ. «П-1», загальною площею 172,9 кв. м., літ. «О-1», загальною площею 562,3 кв. м., літ. «Р-1», загальною площею 104,8 кв. м., розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що належать на праві власності ОСОБА_2 .

Згідно свідоцтва про шлюб НОМЕР_1 від 18.08.1990 року, виданого Дзержинським відділом РАГС, ОСОБА_2 на день укладення вищевказаного договору Іпотеки перебував з ОСОБА_1 у шлюбі.

09.09.2004 року ОСОБА_1 надала свою згоду ОСОБА_2 на передачу у заставу придбаного у шлюбі майна, заява № 3358, підпис ОСОБА_1 було засвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуприною Г. О.

08.06.2008 року ОСОБА_1 надала свою згоду ОСОБА_2 на передачу у заставу придбаного у шлюбі майна, заява № 2269, підпис ОСОБА_1 засвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуприною Г. О.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 06.05.2011 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 17.01.2012 року, з ОСОБА_3 стягнуто суму заборгованості та звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: на нежитлові приміщення № 5-14, 11 літ. «М-1», загальною площею 241,2 кв. м., нежитлові будівлі літ. «Н-1», загальною площею 145,6 кв. м., літ. «П-1», загальною площею 172,9 кв. м., літ. «О-1», загальною площею 562,3 кв. м., літ. «Р-1», загальною площею 104,8 кв. м., розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу із застосуванням процедури продажу з правом укладення від імені відповідачів договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою будь-якою особою-покупцем та надання банку всіх повноважень продавця (т. 1 а. с. 17-20, 22-24).

В матеріалах справи містяться копії квитанцій на ім`я ОСОБА_3 до прибуткового касового ордеру № 185, № 58, № 186, видаткової накладної від 28.03.2007 року на придбання обладнання, договору від 20.09.2006 року на придбання обладнання, які перевірялися з метою з`ясування цільового використання кредитних коштів за договором від 12.09.2006 року. (т. 1 а. с. 27-31).

Як зазначили позивачі у підставах свого позову рішенням Ленінського районного суд м. Харкова від 06 травня 2011 року у цивільній справі № 2-596/2011 позовні вимоги АТ «Райффайзен Банк Аваль» було задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 суму заборгованості та звернено стягнення на предмет іпотеки, що належить ОСОБА_2 , 24.07.2012 на виконання зазначеного рішення було видано відповідний виконавчий лист відносно боржника ОСОБА_3 , який був звернутий до примусового виконання, під час якого на підставі заяви банку було замінено стягувача за виконавчим листом на його сингулярного правонаступника ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» (а.с. 3-4 т.1).

У статті 651 ЦК України зазначені наступні підстави для зміни або розірвання договору:

1. Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

2. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

3. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Згідно статті 652 ЦК України передбачена можливість зміни або розірвання договору у зв`язку з істотною зміною обставин1. У разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

2. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

3. У разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв`язку з виконанням цього договору.

4. Зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Всупереч визначних у ст.ст. 12, 81 ЦПК України процесуальних обов`язків доведення підстав свого позову, позивачі не надали до суду належних та допустимих доказів про наявність зазначених у згаданих нормах ЦК України підстав для розірвання договору іпотеки.

Вказаним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 06 травня 2011 року у цивільній справі № 2-596/2011 було встановлено правомірний характер дій банку при зверненні стягнення на іпотечне майно, після чого рішення суду було звернуто до примусового виконання, яке не закінчено.

Тому за відсутності у справі доказів законних підстав для розірвання договору іпотеки та для задоволення позовних вимог, - суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що цей позов є способом уникнути виконання обов`язкового рішення суду, що за змістом норми ст. 44 ЦПК України про заборону зловживанням процесуальним правом, - є неприпустимим.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 23 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 21 грудня 2021 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді колегії А.В.Котелевець.

О.М. Хорошевський.