Номер провадження: 22-ц/813/5207/21
Номер справи місцевого суду: 1522/9367/12
Головуючий у першій інстанції Загороднюк В. І.
Доповідач Гірняк Л. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.12.2021 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Одеського апеляційного суду в складі:

Головуючого - Гірняк Л.А.

Суддів - Цюри Т.В., Комлевої ОС.

За участю секретаря - Ющак А.Ю.,

Представника позивача- ОСОБА_1

Представника відповідача- ОСОБА_2

Представника апелянта- ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні м. Одеса апеляційну скаргу Споживчого кооперативу «Леваневський», до якої приєдналась Одеська міська рада на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 06 серпня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Одеської міської ради

- про визнання права власності на нежитлове приміщення,-

ВСТАНОВИЛА:

ПРОЦЕДУРА

Короткий зміст позовних вимог

09 квітня 2012 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Одеської міської ради та про визнання права власності на нежитлове приміщення розміром 14,65 м х 9,2 м, загальною площею 134,78 кв. м, яке розташоване на земельній ділянці № НОМЕР_1 площею 0,0606 га за адресою АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 15.06.2001 року він уклав договір оренди нежитлового приміщення зі споживчим кооперативом «Леваневський», відповідно до умов якого отримав у безстрокове користування нежитлове приміщення площею 120 кв.м, розташоване на земельній ділянці площею 0,06 га, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

За актом прийому-передачі від 15.06.2001 прийняв від споживчого кооперативу «Леваневський» це приміщення, земельну ділянку та ключі від орендованого приміщення та з дати укладення договору оренди й до теперішнього часу належним чином виконав усі пункти договору оренди, в тому числі здійснив поточний ремонт приміщення.

В подальшому вирішив набути право власності на це приміщення та дізнався, що споживчий кооператив «Леваневський» не є власником та користувачем цього приміщення.

Зі схематичного плану земельної ділянки та опису меж він дізнався, що приміщення, яке він орендує у СК «Леваневський», розташовано на земельній ділянці № НОМЕР_1 площею 0,0606, є трансформаторним приміщенням розміром 14,65 м х 9,2 м, га, і його власником є міська громада в особі Одеської міської раді.

Він усно звернувся до посадових осіб Одеської міської ради з питання отримання права власності на орендоване ним нежитлове приміщення, але йому відмовили, у зв`язку з чим він звернувся до суду з вказаним позовом та просить його задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 серпня 2013 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Рішення мотивовано тим, 15 червня 2001 року СК «Леваневський» як орендодавець та ОСОБА_4 як орендар уклали договір оренди нежитлового приміщення, загальною площею 120 кв.м, що розташоване на земельній ділянці 0,06 га за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.14), яке ОСОБА_4 отримав від СК «Леваневський». Відповідно до акту прийому-передачі від 15.06.2001 орендодавець передав, а орендар прийняв приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , та ключі від нього.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції послався на:

- висновок Управління архітектури та містобудівництва виконавчого комітету Одеської міської ради за 2001 рік № 248/1447 про можливість надання в користування земельної ділянки під розміщення об`єкту - тимчасової відкритої автостоянки на 50 машиномісць по АДРЕСА_1 , зі змісту якого випливає, що орендоване позивачем приміщення є недобудованою районною підстанцією (РП), і на той час належало управлінню капітального будівництва (УКБ) Одеської міської ради, яке у листі від 28.05.2001 не заперечувало проти включення будівлі РП в межі земельної ділянки, що її відводять СК «Леваневський», до поновлення будівництва РП, зі встановленням до СК «Леваневський» умови про звільнення дільниці № 2 (площа 0,0606 га) для використання її за цільовим призначенням (для завершення будівництва та обслуговування РП) за першою вимогою міськвиконкому, за рахунок коштів СК «Леваневський» ;

- розпорядження Одеського міського Голови від 07.04.2003 р. № 404-01 р «Про надання згоди на розробку проекту відведення земельної ділянки», яким дано згоду на розробку проекту відведення земельної ділянки в оренду споживчому кооперативу «Леваневський», загальною площею 0,2224 га, для організації та експлуатації тимчасової автостоянки на 50 місць за адресою: АДРЕСА_1 ;

- довідку ОСББ «Дружнє» за № 12 від 22.02.2012, в якій зазначено, що нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , розташоване на прибудинковій території ОСББ «Дружнє» та автостоянці СК «Леваневський» не стоїть на балансі;

- лист ВАТ «Енергопостачальна компанія Одесаобленерго» за № 1424 від 21.03.2012, в якому зазначено, що нежитлове приміщення розміром 14,65 м х 9,20 м, яке розташоване на орендованій території СК «Леваневський», на балансі «Одесаобленерго» не значиться.

На підставі цих доказів суд першої інстанції встановив, що позивач добросовісно, на підставі договору оренди, заволодів нежитловим приміщення розміром 14,65 м х 9,2 м, загальною площею 134,78 кв. м., яке розташоване на земельній ділянці № НОМЕР_1 площею 0,0606 га за адресою АДРЕСА_1 , та продовжує відкрито, безперервно володіти ним протягом понад десять років, отже він набував право власності на це майно.

Суд вирішив спір на підставі ст.ст.392, ч.1 ст.344 ЦК України.

Також суд першої інстанції, керуючись ч.ч.1,2 ст.182 ЦК України, п.1.3 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом міністерства юстиції України від 07.02.2002 року № 7/5 встановив, що рішення суду є підставою для державної реєстрації права власності позивача на вказане нежитлове приміщення в КП «ОМБТІ та РОН».

Не погоджуючись з вказаним рішенням, СК «Леваневський» подав апеляційну скаргу, до якої приєдналась Одеська міська рада, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог ОСОБА_4 відмовити у повному обсязі, посилаючись на рушення судом норм матеріального права.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги відзиву та узагальнення їх доводів

В апеляційній скарзі апелянт в якості підстави для скасування судового рішення зазначає, що з наданої позивачем копії договору оренди від 15.06.2001 вбачається, що орендоване ОСОБА_4 нежитлове приміщення знаходиться за адресом: АДРЕСА_2 , а судом визнано право власності на нежитлове приміщення, що розташоване за адресом: АДРЕСА_1 . Відповідно до договору оренди нежитлове приміщення має площу 120 кв.м, а у рішенні суду зазначено, що приміщення має площу 134,78 кв.м. Суд не повинен був приймати до уваги договір оренди від 15.06.2001, який є неналежним доказом та не стосується предмету доказування, оскільки спір стосується нежитлового приміщення, відмінного від зазначеного у договорі оренди.

Також апелянт зазначає, що СК «Леваневський» ніколи не укладав з ОСОБА_4 договору оренди від 15.06.2001 та не передавав йому у безстрокове користування нежитлове приміщення, загальною площею 120 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 , що розташоване на земельній ділянці 6 соток, як і не укладав договорів стосовно нежитлового приміщення, загальною площею 134,78 кв.м по АДРЕСА_1 .

Зауважує про відсутність в матеріалах справи доказів, що в період з 2001 по 2012 роки ОСОБА_4 міг користуватись нежитловим приміщенням, загальною площею 134,78 кв.м по АДРЕСА_1 .

Апелянт також стверджує, що підпис голови СК «Леваневский» на договорі оренди та акті прийому-передачі від 15.06.2001 є підробленими, одночасно посилаючись, що вказаний договір є неукладеним.

Крім того, апелянт зазначає, що задоволення позовних вимог одночасно як з підстав ст.392 ЦК України, так і з підстав 344 ЦК України за набувальною давністю є недопустимим, оскільки ці вимоги є взаємовиключними, а також зазначає про помилкове застосування судом ст.344 ЦК України за відсутності доказів що ОСОБА_4 користувався майном, стосовно якого заявив позов.

15.04.2021 представник ОСОБА_4 адвокат Хаджи І.Д. надала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06.08.2013 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У відзиві зазначає, що ОСОБА_4 уклав з СК «Леваневський» договір оренди від 15.06.2001, предметом якого було нежитлове приміщення, площею 120 кв.м, що знаходиться за адресом: АДРЕСА_2 та прийняв його за актом приймання передачі в той же день. Ці документи, на її думку, підтверджують факт відкритого на добросовісного володіння спірним майном. Також зазначає, що лише під час підготовки матеріалів для звернення до суду, які наявні в матеріалах справи, дізнався про вірний розмір площі цього приміщення та адресу, які є відмінними від зазначених у договорі, та про те, що власником приміщення є Одеська міська рада.

Стверджує, що ОСОБА_4 виконав умови договору належним чином, зазначає про відсутність підстав у СК «Леваневський» стверджувати про підроблення підписів на наявних в матеріалах справи документах, заперечує факт невідповідності договору оренди від 16.06.2001 діючому на час його укладення законодавству та спростовує твердження апелянта, що цей договір оренди є неукладеним, а також зазначає, що рішення суду не порушує прав СК «Леваневський», а тому він н має право на подання апеляційної скарги.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ та ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та заслухавши пояснення представників сторін, розглянула справу та прийшла до наступного.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ч.1 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, за змістом ст.ст.89, 263, 264, 265 ч.4 ЦПК України суд зобов`язаний надати мотивовану оцінку кожному аргументу, наведеному учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, а також оцінити належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

З матеріалів справи вбачається, що 15.06.2001 року орендар ОСОБА_4 уклав договір оренди нежитлового приміщення з орендодавцем СК «Леваневський», відповідно до умов якого орендодавець надає, а орендар приймає у безстрокове користування нежитлове приміщення площею 120 кв.м, розташоване на земельній ділянці площею 0,06 га, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Згідно з розділом 2 договору орендоване приміщення передається відповідно до акту приймання-передачі приміщення, який є невід`ємною частиною цього договору, та вважається фактично переданим в користування з моменту підписання такого акту.

У пункті 6.2 цього договору сторони встановили, що цей договір є безстроковим, а отже він діє як на час звернення позивача до суду, так і на час розгляду апеляційної скарги.

Розділ 8 цього договору передбачає право кожної сторони при виникненні спорів і розбіжностей звернутися до суду.

Суд першої інстанції встановив, що позивач ОСОБА_4 добросовісно, на підставі договору саме цього договору оренди, заволодів нежитловим приміщення розміром 14,65 м х 9,2 м, загальною площею 134,78 кв. м., яке розташоване на земельній ділянці № НОМЕР_1 площею 0,0606 га за адресою АДРЕСА_1 , та продовжує відкрито, безперервно володіти ним протягом понад десять років, отже він набув право власності на це майно.

Стороною в цьому договорі є апелянт СК «Леваневський».

Отже, рішення суду першої інстанції зачіпає права апелянта, а тому судова колегія зазначає, що апелянт СК «Леваневський» мав право звернутися до суду за захистом своїх прав, які він набув у зв`язку з укладенням цього договору та який є діючим до цього часу, зокрема, шляхом оскарження судового рішення в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на той факт, що договір оренди укладено з порушенням вимог цивільного законодавства, яке діяло на момент укладення відповідного договору СК «Леваневський», а підписи голови СК «Леваневский» на договорі оренди та акті прийому-передачі від 15.06.2001 є підробленими.

У відповідності до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Судова колегія вважає, що цей договір оренди в силу є правомірним, оскільки з зазначених в апеляційній скарзі підстав договір оренди не визнаний судом недійсним і з цих же підстав його недійсність прямо не встановлена законом.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на той факт, що договір оренди від 15.06.2001 є неукладеним, який обґрунтовує тим, що СК «Леваневський» не передавав ОСОБА_4 у безстрокове користування нежитлове приміщення, загальною площею 120 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з ч.1 ст.640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до ч.1 ст.759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.

Отже, істотною умовою укладення договору найма (оренди) є передача наймачу (орендарю) певного майна у володіння та користування відповідно, та саме з такою передачею майна пов`язується факт укладення цього договору.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконання договору оренди від 15.06.2001 сторони підписали акт прийому-передачі від 15.06.2001, відповідно до якого ОСОБА_4 прийняв від СК «Леваневський» нежитлове приміщення площею 120 кв.м, розташоване на земельній ділянці площею 0,06 га, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Судова колегія погоджується з цим фактом та зазначає, що договір оренди від 15.06.2001 є укладеним, оскільки між сторонами відбулася передача майна, яке є предметом цього договору, та зазначає, що цей договір є підставою для виникнення прав та обов`язків сторін, що його уклали, та має виконуватися сторонами, що його підписали, відповідно до умов цього договору.

Згідно зі ст.ст.11 ч.2 п.1, 509 ч.2 ЦК України зобов`язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно з ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Виникнення розбіжностей по цьому договору, які встановлені однією стороною та стосуються його предмету та прав третіх осіб на цей предмет, а також впливають на можливу зміну та/або припинення прав та обов`язків його сторін, що його уклали, має вирішуватися цими сторонами в порядку ч.2 ст.527 ЦК України та пункту 8.2 договору оренди від 15.06.2001, тобто шляхом переговорів, а лише при недосягненні згоди спір розглядається судом.

Згідно зі ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Отже, відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України та ст.626 ЦК України при недосягненні згоди між сторонами, які уклали договір, належним способом захисту прав таких сторін є зміна та/або припинення правовідношення.

Судова колегія встановила, що позивач не дотримався цієї умови договору та в односторонньому порядку змінив умови договору, оскільки одноособово визначив, що фактично предметом договору оренди є трансформаторне приміщення розміром 14,65 м х 9,2 м, що розташоване на земельній ділянці № НОМЕР_1 , площею 0,06 га, та має загальну площу 134,78 кв.м та іншу адресу - АДРЕСА_1 , власником якого є Одеська міська рада, а він набув на нього право власності за набувальною давністю, оскільки відкрито, добросовісно та безперервно користувалася ним і таке право вимоги виникло у нього до Одеської міської ради.

Суд першої інстанції не звернув увагу на цю обставину та визнав цей факт доведеним, обґрунтувавши свій висновок посиланням на висновок Управління архітектури та містобудівництва виконавчого комітету Одеської міської ради за 2001 рік № 248/1447 про можливість надання в користування земельної ділянки під розміщення об`єкту - тимчасової відкритої автостоянки на 50 машиномісць по АДРЕСА_1 , зі змісту якого випливає, що орендоване позивачем приміщення є недобудованою районною підстанцією (РП), і на той час належало управлінню капітального будівництва (УКБ) Одеської міської ради, яке у листі від 28.05.2001 не заперечувало проти включення будівлі РП в межі земельної ділянки, що її відводять СК «Леваневський», до поновлення будівництва РП, зі встановленням до СК «Леваневський» умови про звільнення дільниці № 2 (площа 0,0606 га) для використання її за цільовим призначенням (для завершення будівництва та обслуговування РП) за першою вимогою міськвиконкому, за рахунок коштів СК «Леваневський»; розпорядження Одеського міського Голови від 07.04.2003 р. № 404-01 р «Про надання згоди на розробку проекту відведення земельної ділянки», яким дано згоду на розробку проекту відведення земельної ділянки в оренду споживчому кооперативу «Леваневський», загальною площею 0,2224 га, для організації та експлуатації тимчасової автостоянки на 50 місць за адресою: АДРЕСА_1 , довідку ОСББ «Дружнє» за № 12 від 22.02.201; лист ВАТ «Енергопостачальна компанія Одесаобленерго» за № 1424 від 21.03.2012, в якому зазначено, що нежитлове приміщення розміром 14,65 м х 9,20 м, яке розташоване на орендованій території СК «Леваневський», на балансі «Одесаобленерго» не значиться.

Згідно ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно зі ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Судова колегія, проаналізувавши ці докази, дійшла висновку, що вони не можуть вважати ся належними, достовірними та достатніми доказами, на підставі яких можливо встановити, що нежитлове приміщення, яке є предметом договору оренді від 15.06.2001, має більшу площу та іншу адресу, а також з`ясувати наявність на нього прав Одеської міської ради, та зауважує, що діюче цивільне законодавство не визначає такі документи в якості підстави набуття права власності.

Таким чином, позивач ОСОБА_4 не довів, що предметом договору оренди, укладеного ним з СК «Леваневський» 15.06.2001, є нежитлове приміщення, яке має загальну площу 134,78 кв.м та розташовано по АДРЕСА_1 , та належить іншому власнику Одеській міській раді. Одеська міська рада також не надала до суду доказів належності їй спірного приміщення на праві власності.

У відповідності до ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності.

Факт користування позивачем нежитловим приміщенням на підставі діючого договору оренди від 15.06.2001 унеможливлює застосування ст.344 ЦК України як підставу виникнення права власності у позивача.

Згідно зі ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

На день звернення з позовом до суду позивач ОСОБА_4 право власності на приміщення, що було предметом договору оренди від 15.06.2001, не набув, а тому ст.392 ЦК України не може бути застосована для захисту прав позивача, який не є власником майна.

Отже, суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини, що мають значення для справи, невірно визначився з характером правовідносин, що виникли між сторонами, та невірно застосував норми права до встановлених фактів.

За встановлених судом обставин та враховуючи наведене, в силу п.1 та п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, судова колегія, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу споживчого кооперативу «Леваневський», до якої приєдналася Одеська міська рада, задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 червня 2013 року скасувати і прийняти постанову.

Позовну заяву ОСОБА_4 до Одеської міської ради про визнання права власності на нежитлове приміщення, залишити без задодолення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст складено 20.12.2021 року

Головуючий суддя - Л.А. Гірняк

Т.В.Цюра

О.С.Комлева