Єдиний унікальний номер 229/3131/19
Номер провадження 22-ц/804/705/21
справа № 229/3131/19
провадження № 22-ц/804/705/21
судді Донецького апеляційного суду Агєєва О. В.
24 лютого 2020 року м. Бахмут
Постановою Донецького апеляційного суду від 24 лютого 2021 року апеляційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця» задоволено, рішення Дружківського міського суду Донецької області від 09 листопада 2020 року скасовано.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі відмовлено.
Компенсовано акціонерному товариству «Українська залізниця» судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1152,60 грн. за рахунок держави.
Відповідно до ч.3 ст.381 ЦПК України мною підписана постанова від 24 лютого 2021 року, проте я не згодний з судовим рішенням суду апеляційної інстанції, тому в порядку ч.3 ст.35 ЦПК України з цього приводу викладаю свою окрему думку.
Так, згідно матеріалів справи ОСОБА_1 у травні 2019 року пред`явив позов до акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення належних звільненому працівникові сум.
Позов мотивовано тим, що позивач працював на різних посадах у відділеннях ДП «Донецька залізниця», зокрема на у Вагонному депо Ясинувата. Наказом №303 від 15.04.2016 року Вагонне депо Ясинувата реорганізовано шляхом злиття у ВП «Ясинуватське вагонне депо» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».
Згідно з наказом (розпорядженням) СП «Донецька дирекція залізничних перевезень» РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» про припинення трудового договору № 5320ДН/ОС від 10.07.2017 ОСОБА_1 (табельний номер 1414) з 17.07.2017 року звільнений з посади бригадира підприємств залізничного транспорту 6 розряду дільниці з ремонту та обслуговування механічного устаткування і котельного обладнання ВП «Ясинуватське вагонне депо» за п.1ст.40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату, про що також зроблений запис у його трудовій книжці.
Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 09 листопада 2020 року позовні вимоги було задоволено у повному обсязі. Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі за січень-липень 2017 року у розмірі 35873,41 грн., без утримання з цієї суми податки та інші обов`язкові платежі. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи заявлені позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП України, Законом України «Про оплату праці» та з урахуванням того, що позивач перебував з відповідачем в трудових відносинах до дня звільнення, але при звільненні не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду з прав людини та нормам діючого законодавства України.

В січні 2021 року акціонерне товариство «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати рішення з підстав порушення судом норм процесуального права і неправильного застосування норм матеріального права та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні вимог.

Відзив на апеляційну скаргу позивачем не надано. Позивач рішення суду не оскаржував.

Апеляційний суд, задовольняючи апеляційну скаргу і ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, врахував як належні та допустимі докази дані, що містяться в наданих відповідачем на стадії апеляційного перегляду копіях платіжних відомостей та виписках руху коштів по підприємству-відповідачу, та прийшов до висновку, що надані позивачем докази не відповідають вище наведеним критеріям. Також прийшов до висновку, що невиконання відповідачем обов`язків передбачених ст.ст.47, 83, 115, 116 КЗпП України спричинено впливом дії форс-мажорних обставин, які доведені відповідним висновком Торгово-Промислової палати України.

З даним висновком суду апеляційної інстанції не погоджуюсь, вважаю за необхідне по даній справі висловити окрему думку, виходячи з наступного.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Судовий захист є одним з найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч.1 ст.94 КЗпП України, ст.1 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Відповідно до ст.115 КЗпП України, ст.24 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Закон України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не скасовує обов`язків роботодавця, визначених ст.115 КЗпП України.

За змістом пункту 4 частини першої Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)», усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень.

Таким чином, роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано, що забезпечує реалізацію одного із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці.

Згідно ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

За встановленими обставинами відповідач фактично вважає, що рішення суду ґрунтується на припущеннях, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності заборгованості по заробітній платі перед позивачем. Суд безпідставно прийняв до уваги докази позивача щодо розміру заборгованості з заробітної плати, так як її нарахування не здійснювалося через відсутність первинних документів. Надані позивачем розрахунки виготовлені на непідконтрольній території та є оформленими з порушенням вимог закону. Відповідач не має можливості підтвердити інформацію щодо фактичного виконання робіт працівником а також розміру нарахованих йому сум. На підтвердження цих доводів долучив до апеляційної скарги копії платіжних відомостей та виписки про перерахування коштів підприємством СП «Донецька дирекція залізничних перевезень» РФ ДЗ ПАТ «УЗ» на рахунки своїх структурних підрозділів, в тому числі і на рахунок депо де працював позивач за період січень-березень 2017 року (а.с.99-114).

Крім того, суд першої інстанції помилково не прийняв до уваги науково-правовий висновок Торгівельно-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16.01.2018 року згідно якого встановлено події, які унеможливлюють здійснення нарахування та виплати заробітної плати. Також зазначає, що заробітна плата за період з січня по першу половину березня 2017 року фактично виплачена, що підтверджується наданими документами.

Відповідно до ч.2 ст.30 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Відповідно до ст.8 Закону України від 16 липня 1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів.

Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів.

Враховуючи, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату (ч.1 ст.21 КЗпП України), що обов`язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, саме відповідач має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату.

Вважаю, що доводи АТ «Українська залізниця» про те, що позивач не довів наявність заборгованості, а наданими суду на стадії апеляційного перегляду копіями документів спростовується така заборгованість - не ґрунтуються на встановлених судом першої інстанції обставинах та наявних в матеріалах справи даних.

Посилання відповідача, що нарахування не здійснювалося через відсутність на підконтрольній Україні території первинних документів для нарахування заробітної плати, не спростовують висновків суду першої інстанції в частині задоволених ним вимог.

Згідно правового висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, який викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 243/5469/17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією роботодавця. Отже відсутність у відповідача первинної документації не є підставою для не нарахування та не виплати позивачу заробітної плати.

Відповідно до ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частин 1, 2 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

До суду позивач надав розрахунки заробітної плати за січень-липень 2017 року, згідно яких йому нараховувалась заробітна плата за вказаний період. З даних розрахунків табуляграм) вбачається, що позивачу нарахована: за січень 2017 року 4954,87 грн., сума до виплати 2440,04 грн.; за лютий 2017 року 4736,33 грн., сума до виплати 1906,24 грн.; за березень 2017 року 4647,76 грн., з яких оплата простоїв становить 1546,74 грн., сума до виплати 3695,82 грн.; за квітень 2017 року 2993,57 грн., з яких оплата простоїв становить 2938,81 грн., сума до виплати 2380,43 грн.; за травень 2017 року 3131,43 грн., з яких оплата простоїв становить 3074,15 грн., сума до виплати 2490,06 грн.; за червень 2017 року 3131,43 грн., з яких оплата простоїв становить 3074,15 грн., сума до виплати 2490,06 грн.; за липень 2017 року 12278,02 грн., з яких оплата простоїв становить 154,67 грн. (до складу вищезазначеної суми також входять виплата одноразової грошової допомоги, компенсація за 27 днів відпустки), сума до виплати становить 9824,91 грн.

Всього, за період січень - липень 2017 року нараховано 35873,41 грн., сума до виплати становить 25227,56 грн.

Вважаю що судом першої інстанції наведені суми, які зазначені в табуляграмах наданих позивачем, правильно взяті як суми фактичної заборгованості, оскільки відповідачем дані суми не спростовані. З доданих до апеляційної скарги копій платіжних відомостей та виписок не вбачається, що позивач ОСОБА_1 отримував зазначені в цих документах суми заробітної плати за січень-липень 2017 року, оскільки в них відсутній його підпис. Перерахування коштів на зарплатну картку також не доведено, оскільки згідно інформації на запит суду від ПАТ АКБ «Індустріалбанк» за спірний період рух коштів по рахунку на ім`я позивача відсутній (а.с.50-52).

З наданих відповідачем копій документів до уваги слід прийняти лише один платіжну відомість за березень 2017 року, з якої вбачається, що позивач 19 липня 2017 року отримав за вказаний місяць суму в розмірі 1734,51грн., про що міститься його особистий підпис (а.с.113).

Хоча в матеріалах справи відсутня копія даного документу, але через значну кількість аналогічних справ є загальновідомим факт, що наказом керівника структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» від 17 березня 2017 року, у зв`язку із відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності, встановлено початок простою з 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничих підрозділів дирекції. Оплату за час простою не з вини працівників провести з розрахунку 2/3 тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи.

Даний наказ узгоджується з нормою ст.113 КЗпП України, згідно якої час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

З наданих позивачем помісячних розрахунків вбачається, що починаючи з березня до моменту звільнення в липні 2017 року йому нараховувалась заробітна плата з урахуванням простою підприємства.

Так зокрема кількість днів простою зазначена у розрахункових листах наданих позивачем, так за січень 2017 року - 0 днів, лютий 2017 року - 0 днів, березень 2017 року - 10 днів (80 годин), квітень 2017 року - 19 днів (152 годин), травень 2017 року - 20 дні (159 години), червень 2017 року - 20 днів (159 години), липень 2017 року - 1 день (8 годин). Доказів порушення з боку позивача встановленого режиму роботи при простої відповідачем не надано.

Також, розрахунок заробітної плати за липень 2017 року узгоджується з наказом (розпорядженням) № 5320/ДН-ОС від 10 липня 2017 року про припинення трудового договору, відповідно до якого позивач має право на компенсацію за 27 днів невикористаної відпустки та виплату грошової допомоги в розмірі одного середньомісячного заробітку.

Наказ про припинення трудового договору підписаний в.о. начальника дирекції залізничних перевезень ОСОБА_2 . Згідно матеріалів справи структурний підрозділ «Донецька дирекція залізничних перевезень», в.о. начальника якого є ОСОБА_2 , здійснює свою адміністративну діяльність у м. Лиман Донецької області, тобто на території, на якій органи державної влади України здійснюють свої повноваження, що також підтверджується довідкою відповідача № 1573/2 від 29.12.2020 року, на якій також зазначено місце її видачі - м. Лиман Донецької області (а.с.8, 98).

Дійсно до матеріалів справи позивачем не додано табелю обліку використаного робочого часу. Але з урахуванням обставин справи, оскільки підрозділ, в якому працювала позивач, територіально знаходиться на непідконтрольній українській владі території (ВП «Ясинуватське вагонне депо»), позивач обмежений в можливостях надати усі первинні документи щодо своєї трудової діяльності, з огляду на що, спір між сторонами слід вирішувати на підставі доказів, що є у справі.

Посилаючись на відсутність об`єктивної можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов`язків, відповідач конкретних заперечень щодо сум оплати за час простою за березень - липень 2017 року не наводить та не спростовує докази, надані до суду позивачем іншими належними та допустимими доказами, окрім платіжної відомості за березень 2017 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що з березня 2017 року до структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» не надходять документи для нарахування заробітної плати, що на підконтрольній Україні території відсутня первинна документація для нарахування заробітної плати за період з 16 березня 2017 року по 17 липня 2017 року, не спростовують висновків суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 97 КЗпП України, ст. 22 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про оплату праці», при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці:

а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат;

б) розміри і підстави відрахувань із заробітної плати;

в) сума заробітної плати, що належить до виплати.

Роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

При цьому в діючому законодавстві відсутній нормативний опис та читки вимоги щодо виду в якому вигляді роботодавець виготовляє розрахунок заробітної плати, який надається робітнику.

Таким чином, роботодавець на момент виплати заробітної плати повинен зробити розрахунок заробітної плати та вручити робітнику цей розрахунок, відповідно саме розрахунок заробітної плати наданий робітником до суду є належним та допустимим доказом.

Іншого способу поновити порушене право, як звернутися до суду, у позивача не має.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем на підтвердження розміру нарахованої йому заробітної плати за період січень-липень 2017 року надано щомісячні розрахункові листи заробітної плати, видача яких працівнику передбачена ст.110 КЗпП України, ч.1 ст.30 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці».

Відповідно до пункту 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2011 року № 14 «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження» якщо заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати, до заяви має бути додано докази перебування заявника у трудових відносинах із боржником, а підтвердженням суми, яка стягується, може бути будь-який належно оформлений документ, що вказує на розмір нарахованої заробітної плати, зокрема, довідка бухгалтерії боржника, розрахунковий лист чи копія платіжної відомості тощо.

Отже вважаю, що надані позивачем розрахункові листи заробітної плати за спірний період є належним доказом, що вказує на розмір нарахованої йому заробітної плати.

Виробничий підрозділ, який видав позивачу щомісячні розрахунки заробітної плати ВП «Ясинуватське вагонне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», є виробничим підрозділом відповідача, діяльність якого саме відповідачем протягом трьох років після початку антитерористичної операції не припинялася. Протягом цього строку саме цей виробничий підрозділ, знаходячись на території, на якій органи державної влади України не здійснюють свої повноваження, видавав своїм працівникам розрахунки заробітної плати, за якими відповідачем здійснювалась виплата заробітної плати працівникам по січень 2017 року включно.

Посилаючись на втрату 16 березня 2017 року контролю над виробничим підрозділом, відповідач, зокрема його ВП «Ясинуватське вагонне депо» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», лише 10 липня 2017 року, видав наказ про припинення трудових відносин з позивачем та знайшов шляхи внести запис у трудову книжку позивача про його звільнення, що спростовує доводи відповідача про відсутність зв`язків з виробничим підрозділом, в якому працював позивач та в якому зберігалася його трудова книжка.

Зазначивши в наказі про припинення трудового договору про виплату позивачу при звільненні компенсації за 27 днів невикористаної відпустки та вихідної допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку, видавши наказ щодо порядку остаточного розрахунку працівників, зокрема структурного підрозділу ВП «Ясинуватське вагонне депо» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», довідку про нарахування зазначених в наказі сум не видає і виплату цих сум належними доказами не підтверджує. Отже, суд першої інстанції з метою захисту конституційного права позивача на оплату праці обґрунтовано взяв до уваги надані позивачем розрахунки заробітної плати.

Слід ще раз звернути увагу, що до дня прийняття рішення і наказу від 17 березня 2017 року «Про встановлення простою», весь час, з початку бойових дій на Донбасі у 2014 році, відповідач здійснював оплату праці своїх працівників, які виконували роботу на не підконтрольній українській владі території, в тому числі і позивача по справі, не заперечуючи при цьому наявності підтверджуючих документів щодо виконання працівниками своїх трудових обов`язків і лише з березня 2017 року прийняв рішення щодо встановлення простою, і фактично припинив виплату заробітної плати.

Закон України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не скасовує обов`язків роботодавця, визначених статтями 47, 116 КЗпП України, та не передбачає особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених ст.116 КЗпП України.

Відповідно до ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В рішенні у справі «Кечко проти України» від 08.11.2005 року Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «власності», яке міститься в першій частині ст.1 Протоколу №1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений ст.1 Протоколу №1 (п.22).

Відповідно до ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Враховуючи, що позивач до 17 липня 2017 року знаходився з відповідачем у трудових відносинах, що в період з 20 березня 2017 року по 17 липня 2017 року, на виконання наказу роботодавця про встановлення простою, виходив на своє робоче місце (іншого відповідачем не доведено), майнові вимоги позивача щодо оплати йому часу простою за період з 20 березня 2017 року по 17 липня 2017 року, а також заборгованості із заробітної плати за січень-березень 2017 року, виплати компенсації за невикористані дні відпустки, грошової допомоги, про що роботодавцем зазначено в наказі про звільнення, є обґрунтованими і відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського суду з прав людини.

Оскільки відповідач не спростував надані позивачем розрахунки заробітної плати за січень - липень 2017 року, у строки, встановлені ч.1 ст.116 КЗпП України, не виплатив всі суми, що належали позивачу від підприємства при звільненні, не виплатив ці суми і на час розгляду справи судом, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про задоволення вимог позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі за вказаний період.

Враховуючи зазначене, вважаю, що суд першої інстанції в частині позову про стягнення заборгованості із заробітної плати ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Однак, з урахуванням наданих вже до суду апеляційної інстанції доказів про отримання позивачем частини грошових коштів в розмірі 1734,51грн. заробітної плати за березень (а.с.113), рішення суду підлягає зміні, а саме зменшенню стягнутої судом суми на суму виплачену позивачу за березень 2017 року.

Підстав для скасування рішення суду в іншій частині в межах доводів апеляційної скарги відповідача не вбачаю.

В зв`язку з вище наведеним, також не погоджуюсь з рішенням суду апеляційної інстанції щодо скасування оскаржуваного рішення і відмови в задоволенні позову.

Таким чином, за результатами апеляційного перегляду справи, на моє переконання, треба було прийняти рішення про часткове задоволення апеляційної скарги та зміні судового рішення в частині стягнутої на користь позивача суми.

Суддя Донецького апеляційного суду О.В. Агєєв