Справа № 464/5346/19 Головуючий у 1 інстанції: Жовнір Г.Б.
Провадження № 22-ц/811/3089/20 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Приколоти Т.І., Шандри М.М.,

секретаря: Сеньків Х.І.,розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерціний банк «ПриватБанк» на рішення Личаківського районного суду від 25 вересня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерціний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 02 лютого 2017 року в розмірі 87778,89 грн., яка складається з наступного: 35898,94 грн. заборгованість за тілом кредиту, 20324,69 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту, 26599,12 грн. пеня за прострочене зобов`язання, 300 пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. штраф (фіксована частина), 4156,14 грн. штраф (процентна складова).

Позов мотивував тим, що 02 лютого 2017 року ОСОБА_1 стала клієнтом АТ КБ «Приватбанк» ідентифікувавшись та ознайомившись з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у КБ «Приватбанк», згідно якої отримала кредитну картку та відповідно до тарифів банку отримала кредит у розмірі 25000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У порушення умов договору, відповідач взяті на себе зобов`язання не виконує, в результаті чого виникла заборгованість в розмірі 87778,89 грн., яку позивач просив стягнути в судовому порядку.

Рішенням Личаківського районного суду від 25 вересня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором № б/н від 02 лютого 2017 року в розмірі 35898,94 (тридцять п`ять тисяч вісімсот дев`яносто вісім гривень,дев`яносто чотири копійки).

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" судовий збір в сумі 1 921,00 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна гривня).

Рішення суду оскаржило АТ КБ «ПриватБанк».

В апеляційній скарзі зазначає, що не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог щодо стягнення простроченого тіла кредиту та неустойки. Стверджує, що з моменту підписання фізичною особою заяви між банком та клієнтом був укладений договір в порядку ч. 1 ст. 634 ЦК України шляхом приєднання клієнта до запропонованого банком договору.

Відповідач погодився з тим, що анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами складають між ним та позивачем договір про надання банківських послуг, він ознайомився та згоден з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Відповідач після отримання картки за умовами укладеного з банком договору здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, отримував кредитні кошти з власної ініціативи, а також здійснював частково погашення заборгованості по кредитному договору.

Активація картки та користування картковим рахунком свідчить про укладення сторонами кредитного договору. Зазначає, що прострочене тіло кредиту це частина використаного кредитного ліміту або вся сума використаного кредитного ліміту, що на конкретну дату мало бути погашено відповідачем, але не погашено або погашено частково не у повному обсязі.

Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд першої інстанції не мав жодних підстав відмовляти у стягненні фактично отриманих коштів, тобто заборгованості простроченим тілом кредиту. Однак, суд першої інстанції стягнув лише першу складову заборгованості за кредитом та безпідставно звільнив відповідача від відповідальності щодо погашення іншої складової, а саме заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 20324,69 грн.

Стверджує, що відповідач укладення чи не укладення кредитного договору не оспорював, не довів, що підписуючи анкету-заяву ознайомлювався з іншими Умовами і правилами, ніж ті, що містяться у матеріалах справи.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення заборгованості та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, в іншій частині рішення залишити без змін.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Згідно ч. 5 статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 11 лютого 2021 року, є дата складення повного судового рішення 25 лютого 2021 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до частково задоволення з таких підстав.

Згідно з ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно з ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в оскарженій частині таким вимогам відповідає не повністю.

Судом встановлено, що між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 02 лютого 2017 року було укладено кредитний договір, шляхом підписання відповідачем Анкети - заяви № б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку. Згідно з умовами Договору ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 25000 грн. 00 коп. та користувався кредитними коштами.

Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 15 вересня 2019 року заборгованість позичальника перед банком становить 87778,89 грн., яка складається з наступного: 35898,94 грн. заборгованість за тілом кредиту,20324,69 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту,26599,12 грн. пеня за прострочене зобов`язання,300 пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. штраф (фіксована частина), 4156,14 грн. штраф (процентна складова).

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору, а також Витяг з Тарифів.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

За частиною першою статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до частин 1, 2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Згідно з ч.1 ст.634 цього Кодексу, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (в даному випадку Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

З огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України, другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом ч.1 ст.1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Встановлено, що АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

З матеріалів справи встановлено, що у заяві-анкеті, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, чи інших видів відповідальності.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Тарифів банку та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини кредитного договору. У цих Витягах визначені в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення пені, а також штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, суд першої інстанції правильно виходив з того, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначених в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

За таких обставин, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «Приватбанк» дотримав вимог законодавства про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Також у даному випадку, надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

За таких обставин, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах цієї справи та не містять підпису відповідача, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети, а тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача пені та штрафів, не заслуговують на увагу у зв`язку з безпідставністю таких вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача щодо їх сплати банку в заяві-анкеті, а витяги з Тарифів обслуговування кредитних карт і Умов та Правил надання банківських послуг в «Приватбанку» не можуть вважатися складовою частиною кредитного договору, укладеного між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк».

Ураховуючи наведене, а також те, що у підписаній відповідачем заяві-анкеті не передбачено сплати позичальником пені та штрафів, апеляційний суд, із урахуванням наведених вище норм матеріального права та висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 03.07.2019 року (справа №342/180/17, провадження №14-131цс19), погоджується із висновком суду першої інстанції про безпідставність заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача пені, а також штрафів.

Оскільки інших доказів на підтвердження досягнення домовленості між банком та відповідачем щодо сплати пені та штрафів, позивачем ні суду першої, ні апеляційної інстанцій не подано, апеляційний суд доходить висновку про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по пені, а також штрафів.

Задовольняючи позов в частині стягнення з відповідача в користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 02 лютого.2017 року в сумі 35898 грн. 94 коп. (тіло кредиту), суд першої інстанції правильно виходив з того, що відповідач своїх зобов`язань за кредитним договором не виконав, у зв`язку з чим в нього виникла заборгованість за кредитом у розмірі 35898 грн. 94 коп.

Однак, судом першої інстанції не враховано, що у разі несвоєчасного або не в повному обсязі внесення щомісячного платежу, сума кредиту вважається простроченою. Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у стягненні простроченого тіла кредиту в розмірі 20324 грн. 69 коп., оскільки заборгованість за тілом кредиту включає в себе: заборгованість за тілом кредиту та заборгованість за простроченим тілом кредиту.

Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, у суду першої інстанції були не було підстав для відмови у стягненні заборгованості за простроченим тілом кредиту.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що з відповідача ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» належить стягнути заборгованість за простроченим тілом кредиту в розмірі 20324 грн. 69 коп.

Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Із врахуванням наведеного, апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» слід задовольнити частково, а оскаржуване рішення в частині відмови у стягненні заборгованості за простроченим тілом кредиту скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення цих позовних вимог, в решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерціний банк «ПриватБанк»задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду від 25 вересня 2020 рокув частині відмови у стягненні заборгованості за простроченим тілом кредиту скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 02 лютого 2017 року в сумі 20324 грн. 69 коп. (заборгованість за простроченим тілом кредиту).

В решті рішення Личаківського районного суду від 25 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 25 лютого 2021 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Приколота Т.І.

Шандра М.М.