ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2021 року

м. Черкаси

справа № 695/2338/21 провадження № 22-ц/821/2119/21 категорія 311000000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Бородійчука В.Г.,

суддів: Карпенко О.В., Нерушак Л.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

представник позивача адвокат Сизько Борис Борисович

відповідачі: Виконавчий комітет Гельмязівської сільської ради, Гельмязівська сільська рада

розглянув в судовому засіданні у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 23 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Гельмязівської сільської ради, Гельмязівської сільської ради про стягнення заробітної плати, невиплаченої при звільненні.

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

11 серпня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Виконавчого комітету Гельмязівської сільської ради, Гельмязівської сільської ради про стягнення заробітної плати, невиплаченої при звільненні.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначила, що з 08 лютого 2002 року вона перебувала на посаді спеціаліста ІІ категорії бухгалтера в Коврайській Другій сільській раді.

11 грудня 2020 року Коврайську Другу сільську раду реорганізовано шляхом приєднання до Гельмязівської сільської ради. 11.02.2021 позивача, згідно з розпорядженням сільського голови Гельмязівської сільської ради, було звільнено з посади у зв`язку з реорганізацією. Вказаним розпорядженням позивачу також була передбачена виплата вихідної допомоги, виплата компенсації за невикористану щорічну відпустку тривалістю 30 календарних днів.

Однак, в день звільнення, 11 лютого 2021 остаточний розрахунок з позивачем не проведено, нарахована сума в розмірі 16 488,25 грн. не виплачена. З огляду на зазначене, позивач просила стягнути з належного відповідача заборгованість по заробітній платі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 23 вересня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту наявності у відповідача перед позивачем заборгованості в розмірі 16 488,25 грн., як невиплаченої заробітної плати, про яку зазначає ОСОБА_1 , суду не було надано та судом не встановлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляцій скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 23 вересня 2021 року як незаконне та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що при вирішенні спору, суд першої інстанції не врахував, що відповідачі не надали суду жодного доказу виплати заробітної плати позивачу, зарахованої за лютий 2021 року в сумі 16 488 грн. 25 коп., хоча відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець.

Відповідач не скористався можливістю надати суду відзив на позовну заяву, в якому спростувати надані позивачем доводи позовної заяви, а також представник відповідача був відсутній під час судових засідань, хоча про дату, час та місце був належним чином повідомлений, що свідчить про небажання відповідача спростовувати надані позивачем докази. А відтак, рішення суду підлягає скасуванню, оскільки не ґрунтується на нормах чинного законодавства.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Перевіривши доводи апеляційних скарг, Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Предметом апеляційного оскарження є рішення суду першої інстанції у справі з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та з правовідносин, що випливають з трудових спорів.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Підстав для застосування положень ч.3 ст.369 ЦПК України встановлено не було.

Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Апеляційний суд створив учасникам процесу у даній справі належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, в яких такий рух описаний. Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц від 18 травня 2018 року).

За таких обставин дану справу призначено до розгляду в апеляційному суді в порядку письмового провадження без виклику учасників справи в судове засідання.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до записів у трудовій книжці серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 прийнята на посаду спеціаліста ІІ категорії бухгалтера Коврайської Другої сільської ради з 15 січня 2002 року.

11 грудня 2020 року рішенням сесії Гельмязівської сільської ради № 2-5/VIIІ від 11 грудня 2020 року Коврайську Другу сільську раду реорганізовано шляхом приєднання до Гельмязівської сільської ради.

Згідно з розпорядженням сільського голови № 34 від 11 лютого 2021 року ОСОБА_1 звільнено з роботи у зв`язку з реорганізацією, за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Пунктом 2 вказаного розпорядження головному бухгалтеру виконавчого комітету Гельмязівської сільської ради доручено здійснити повний розрахунок із звільненим працівником за 30 календарних днів невикористаної відпустки, включаючи компенсацію за невикористану щорічну відпустку, у тому числі виплатити вихідну допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Відповідно до довідки про доходи, виданої виконавчим комітетом Гельмязівської сільської ради № 1086 від 21 липня 2021 року, ОСОБА_1 за лютий 2021 року нараховано заробітну плату в сумі 16 488,25 грн.

Звертаючись до суду з позовом щодо захисту своїх порушених прав, позивач надав виписки з банківського рахунку та ствердила, що надходжень по заробітній платі в період з 01 лютого 2021 року по 28 лютого 2021 року не було.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції мотивував свої висновки тим, що в матеріалах справи наявна довідка про доходи, видана виконавчим комітетом Гельмязівською сільською радою. Суд дійшов висновку, що із даної довідки не вбачається, що нараховані суми по заробітній платі позивачеві не виплачені та залишаються заборгованістю, чи виплачені з простроченням. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено факту наявності у відповідача перед позивачем заборгованості по заробітній платі, а отже позовні вимоги ОСОБА_1 є недоведеними.

Надаючи оцінку мотивам рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно зі статтею 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно з приписами статті 94 КЗпП України та абзацу першого статті 1 ЗУ «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган за трудовим договором виплачує працівникові за виконану ним роботу.

За змістом положень статті 2 ЗУ «Про оплату праці» основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до статті 5 ЗУ «Про оплату праці» організація оплати праці здійснюється, крім іншого, на підставі законодавчих та інших нормативних актів, колективних договорів.

Суб`єктами організації оплати праці є: органи державної влади та місцевого самоврядування; роботодавці, організації роботодавців, об`єднання організацій роботодавців або їх представницькі органи; професійні спілки, об`єднання професійних спілок або їх представницькі органи; працівники.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції враховує, що у відповідності з вимогами ст. 94 КЗпП України, заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Звертаючись до суду з позовними вимогами, а в подальшому з апеляційною скаргою ОСОБА_1 просила виплатити їй невиплачену заробітну плату за лютий 2021 року у нарахованому їй розмірі в сумі 16 488 грн. 25 коп.

Будь-яких інших позовних вимог ОСОБА_1 заявлено не було.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, суд повинен всебічно і повно з`ясувати усі обставини, що складають предмет доказування, дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості, окремо та всі докази у їх сукупності у порядку, передбаченому законом, що достеменно відображено у рішенні суду, яке оскаржується стороною відповідача. Відхилення того чи іншого доказу, перевагу одного доказу над іншим має бути мотивованим.

Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ч.1 ст. 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.2 ст. 76 ЦПК України ці данні встановлюються на підставі письмових, речових і електронних доказів; висновків експертів; показань свідків.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст. 78 ЦПК України).

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

На підставі ч.ч. 2, 3 ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру.

Особлива сумлінність є необхідною при розгляді трудових спорів (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руотоло проти Італії»).

Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, згідно з якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Також суд вказав, що Європейський суд з прав людини в зміст поняття майна включає і «правомірні очікування»/»законні сподівання» вчиняти певні дії.

З врахуванням принципу диспозитивності, судом було забезпечено право сторін на надання доказів.

Позивач скористався своїм правом на подачу до суду своїх доказів до суду, надавши відповідну довідку Гельмязівської сільської ради про нараховану суму заборгованості за лютий 2021 року в розмірі 16 488 грн. 25 коп.

Матеріали справи містять достовірні докази отримання відповідачами копії позовної заяви та ухвали про відкриття провадження у справі (підтверджується рекомендованими повідомленнями в матеріалах справи (а.с. 30-32)), однак будь-яких заперечень щодо спростування доводів позивача зі свого боку суду не надали. Наявність довідки про доходи із зазначенням нарахування ОСОБА_1 заробітної плати за лютий 2021 року в розмірі 16 488 грн. 25 коп. ніяким чином не спростовує наявність невиплаченої заборгованості, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що позивач вказану суму отримала.

Разом з тим, із наданої виписки з банківського рахунку не вбачається, що зазначена сума була надіслана позивачу (одним нарахованим платежем), інших доказів у спростування доводів позовної заяви стороною відповідача суду не надано.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу № 1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.

Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законам України «Про оплату праці», а позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем до та при звільненні не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду.

В пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що необхідно враховувати, що норми і гарантії оплати праці, визначені законодавством для працівників підприємств, установ, організацій усіх форм власності, є мінімальними державними гарантіями і тому при договірному регулюванні вони не можуть бути погіршені.

Враховуючи вказане, суд приходить до висновку, що позивач маю право на стягнення в судовому порядку заборгованості по заробітній платі, невиплачену роботодавцем вчасно на момент звільнення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновок суду про недоведеність позовних вимог є помилковим.

Оскільки, ОСОБА_1 була звільнена з роботи розпорядженням Виконавчого комітету Гельмязівської сільської ради, крім того, довідка про доходи видана також вказаним органом виконавчої влади, тому стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати слід провести саме із належного відповідача Виконавчого комітету.

Як вбачається із довідки про доходи, ОСОБА_1 нарахована заробітна плата в розмірі 16 488 грн. 25 коп., тому саме така сума підлягає стягненню з відповідача Виконавчого комітету Гельмязіської сільської ради.

Разом з тим, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення пункт 6 Пленуму ВСУ від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці».

Системний аналіз законодавства дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника обчислюються без віднімання сум податків і зборів. Останні підлягають нарахуванню роботодавцем під час виконання відповідного судового рішення, унаслідок чого виплачена працівнику сума зменшується на суму податків і зборів.

Таке відрахування податків й обов`язкових платежів не погіршує становища працівника, оскільки з не отриманої заробітної плати відраховуються податки та збори.

Отже, зарплата, яка стягується судом на користь працівника з роботодавця має зазначатись судом без виключення з них податків і зборів, які сплачуються роботодавцем під час виконання рішення суду, однак, згідно роз`яснень Пленуму ВСУ від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» на суд покладається обов`язок обов`язкового зазначення даної обставини в резолютивній частині рішення суду та зазначенню, що податок і збори підлягатимуть відрахуванню при сплаті.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи, що відповідач не скористався своїм правом надати заперечення та спростувати доводи ОСОБА_1 , приведені в позовній заяві щодо неотримання заборгованості по заробітній платі, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача та захисту її порушених трудових прав шляхом стягнення невиплаченої суми за лютий 2021 року в розмірі 16 488 грн. 25 коп. з наступним відрахуванням (утриманням) при виплаті податків, обов`язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України, оскільки на момент розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанції відповідачем не надано суду будь-яких доказів у спростування позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги визнаються судом апеляційної інстанції обгрунтованими і такими, що дають підстави для її задоволення та скасування рішення районного суду з прийняттям нової постанови про задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 23 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Гельмязівської сільської ради, Гельмязівської сільської ради про стягнення заробітної плати, невиплаченої при звільненні скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з Виконавчого комітету Гельмязівської сільської ради на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 16 488 грн. 25 коп. з наступним відрахуванням (утриманням) при виплаті податків, обов`язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлено 21 грудня 2021 року.

Головуючий В.Г. Бородійчук

Судді О.В. Карпенко

Л.В. Нерушак