КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/3622/2021 Доповідач у суді апеляційної інстанції Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння, відповідно до якого просив витребувати земельну ділянку, кадастровий номер :02:005:0085, площею 0,15 га, яка належить ОСОБА_3 з незаконного володіння ОСОБА_1 .

Разом із позовною заявою позивачем було подано заяву про вжиття заходів щодо забезпечення вищевказаного позову, відповідно до якої позивач просив накласти арешт на земельну ділянку, кадастровий номер :02:005:0085, площею 0,15 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та заборони вчиняти по відношенню до цієї земельної ділянки будь-які дії, у тому числі, стосовно її відчуження.

Вказані вимоги заявник мотивував тим, що має підстави стверджувати, що відповідач ОСОБА_1 може вжити заходів щодо відчуження спірного майна, що ускладнить або навіть зробить неможливим його витребування із чужого незаконного володіння, адже відбулась зміна власника майна згідно реєстрації 05 липня 2019 року на ОСОБА_4 , після цього на підставі договору дарування земельна ділянка стала приватною власністю ОСОБА_5 . Згодом, знову на підставі договору дарування спірне майно перейшло у власність ОСОБА_4 та в подальшому вказану земельну ділянку набувала у приватну власність ОСОБА_1 відповідно до договору купівлі-продажу.

На думку заявника вказані дії свідчать про системне укладення сторонами правочинів з метою формування добросовісного набувача, однак наголошує, що він, як власник майна, не укладав будь-яких правочинів та будь-яке відчуження майна не здійснював.

ОСОБА_3 також звертав увагу суду першої інстанції на той факт, що у разі задоволення заяви про забезпечення позову відповідачам по справі не буде завдано збитків вказаним забезпеченням, а тому вважає недоцільним застосування зустрічного забезпечення.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 жовтня 2020 року клопотання ОСОБА_3 задоволено частково. Накладено арешт на земельну ділянку, кадастровий номер :02:005:0085, площею 0,15 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої вказує, що заява про забезпечення позову повинна містити предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову, однак зі змісту заяви, що міститься в матеріалах справи, вбачається, що ОСОБА_3 лише має підстави стверджувати, що ОСОБА_1 може вжити заходів щодо відчуження майна, однак не містить ані посилання на будь-які докази, ані належного обґрунтування таких припущень позивача, а суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі помилково дійшов висновку стосовно того, що заявник обґрунтовано навів припущення, що відповідач може вжити заходів щодо відчуження спірного майна. Таким чином, апелянт вважає, що суд не надав належної оцінки припущенням заявника та не з`ясував яким саме чином дії відповідача можуть утруднити чи унеможливити подальше витребування майна із чужого незаконного володіння.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що заява про забезпечення позову не підкріплена будь-якими доказами та містить лише припущення позивача й оскаржуване судове рішення не містить належного обґрунтування та мотивів, із яких суд дійшов висновку про обґрунтованість таких припущень.

З урахуванням наведеного в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 просила скасувати оскаржувану ухвалу та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову відмовити.

На адресу апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_3 відповідно до якого останній не погоджується із доводами, викладеними в апеляційній скарзі, вважає її необґрунтованою, а вимоги викладені в ній такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, тому просив відмовити у її задоволенні, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

ОСОБА_3 не погоджується із твердження апелянта про відсутність у заяві про забезпечення позову посилань ані на будь-які докази, ані належного обґрунтування його припущень щодо можливого відчуження спірного майна та вказує, що в заяві ним було чітко зазначено про те, що він не укладав будь-яких правочинів та будь-яке відчуження свого майна не здійснював, а тому й звернувся до суду із позовом про витребування такого майна із чужого незаконного володіння.

З урахуванням того, що відбулась неодноразова зміна власника спірного майна у нього й виникла підстава стверджувати, що ОСОБА_1 може знову вжити заходів щодо відчуження майна, що ускладнить або навіть зробить неможливим його витребування із чужого незаконного володіння. Крім того, на думку заявника судом повно з`ясовано обставини справи, а захід забезпечення позову відповідає вимогам розумності, обґрунтованості та адекватності і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі його задоволення. Невжиття таких заходів, навпаки, призведе до неможливості виконання судового рішення в майбутньому у разі задоволення позовних вимог.

ОСОБА_3 зазначає, що на підтвердження підстав для забезпечення позову ним було надано до суду першої інстанції копії інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо спірної земельної ділянки, що спростовує твердження апелянта про відсутність доказів на підтвердження припущень заявника чи неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, які мають значення для справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, суд першої інстанції, розглянувши заяву про забезпечення позову та частково задовольняючи її мотивував своє рішення тим, що між сторонами виник спір про витребування майна з чужого незаконного володіння, а заявник обґрунтовано навів припущення про те, що ОСОБА_1 може вжити заходи щодо відчуження майна, що ускладнить або навіть зробить неможливим його витребування із чужого незаконного володіння. Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що обраний захід забезпечення позову відповідає вимогам розумності, обґрунтованості та адекватності та спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції про забезпечення позову відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

За змістом пункту 1 та 2 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або)грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб та забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до пункту 2 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 2 грудня 2006 року вказано, що вирішуючи питання щодо застосування певного виду забезпечення позову, суди повинні виходити з того, що наведений у ч. 1 ст.152 ЦПК перелік видів такого забезпечення не є вичерпним, тому за наявності відповідного клопотання можуть бути застосовані й інші його види, але з урахуванням обмежень, установлених ч. 4 зазначеної статті. Недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

В пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 2 грудня 2006 року, міститься роз`яснення, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як зазначено в п. 4 Рішення Конституційного Суду від 31 травня 2011 року № 4-рп/2011, інститут забезпечення позову передбачає можливість захисту особою порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Разом з тим у Кодексі встановлено систему захисту прав особою, щодо якої застосовано заходи забезпечення позову. Складовими такої системи є: співмірність видів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами; можливість суду вимагати від позивача забезпечити його вимогу заставою; відшкодування особі збитків, завданих забезпеченням позову; право на апеляційне оскарження ухвали суду щодо забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 звернувся до суду першої інстанції із позовом, відповідно до якого просив витребувати земельну ділянку, кадастровий номер :02:005:0085, площею 0,15 га, яка належить ОСОБА_3 з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 (а.с.1-5).

Разом із позовною заявою ОСОБА_3 було подано копію договору купівлі-продажу земельної ділянки від 18 вересня 2007 року, який укладено між ОСОБА_6 (продавець), від імені якої діє ОСОБА_7 , та ОСОБА_3 (покупець), де вказано, що продавець передає земельну ділянку площею 0,1500 га, що на плані меж земельної ділянки зазначена з кадастровим номером :02:005:0085, розташовану на території Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області у селі Юрівка Києво-Святошинського району Київської області по АДРЕСА_1 у власність покупцеві, а покупець приймає зазначену земельну ділянку і зобов`язується сплатити за неї грошову суму, визначену цим договором (а.с.12-13).

Крім того, право власності ОСОБА_3 на вказану вище земельну ділянку також підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку від 19 березня 2008 року (а.с.14).

ОСОБА_3 звертаючись до суду із вказаним позовом також подав заяву про забезпечення позову, відповідно до якої просив накласти арешт на земельну ділянку, кадастровий номер :02:005:0085, площею 0,15 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та заборони вчиняти по відношенню до цієї земельної ділянки будь-які дії, у тому числі, стосовно її відчуження (а.с.77-79).

До вказаної заяви було долучено витяг з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, з якого вбачається, що 15 листопада 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пірхою І.С. було зареєстровано право власності ОСОБА_5 на земельну ділянку з кадастровим номером :02:005:0085, яка розташована за адресою : АДРЕСА_1 . Підстава для державної реєстрації права власності - договір дарування, серія та номер: 2660, виданий 15 листопада 2019 року (а.с.16-17).

В подальшому, 21 серпня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. було зареєстровано право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку з кадастровим номером :02:005:0085, яка розташована за адресою : АДРЕСА_1 . Підстава для державної реєстрації права власності - договір дарування земельної ділянки, серія та номер : 1028, виданий 21 серпня 2020 року. Вказане підтверджується витягом з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.18-19).

Однак, 02 вересня 2020 року приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Демченко І.О. було зареєстровано право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :02:005:0085, яка розташована за адресою : АДРЕСА_1 . Підстава для державної реєстрації права власності - договір купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер: 8220, виданий 02 вересня 2020 року. Вказане підтверджується витягом з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.20-21).

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, аналіз поданої позовної заяви та заяви про забезпечення позову дає підстави для висновку, що обґрунтованості доводів позивача про наявність підстав вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи навіть зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду у разі задоволення позову, оскільки як вбачається із позовної заяви підставою для звернення до суду першої інстанції стало здійснення державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку з кадастровим номером :02:005:0085, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , спочатку за ОСОБА_5 , потім за ОСОБА_4 та надалі за ОСОБА_1 .

Зазначені дії останніх підтверджують обґрунтованість доводів позивача щодо намагання відповідачки перешкодити в подальшому налощеному виконанню рішення у вказаній справі.

Таким чином, на час звернення з позовною заявою спірна земельна ділянка належить на праві власності відповідачу - ОСОБА_1 , а, враховуючи, що приписи ч.1 ст. 317 ЦК України, відповідно до яких власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, колегія суддів вбачає загрозу відчуження спірного нерухомого майна на користь третій осіб.

Викладені обставини, враховуючи положення ст.149 ЦПК України, є достатніми для обґрунтованого припущення позивача, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Беручи до уваги, характер даного спору, а саме майнові права на спірне нерухоме майно, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість висновку суду першої інстанції щодо задоволення вказаної заяви та безпідставність доводів апеляційної скарги.

Крім того, апеляційний суд зауважує, що обраний позивачем спосіб забезпечення позову, не позбавляє відповідача права володіння та користування майном, а лише обмежує його право розпорядження вказаним майном до часу ухвалення судом рішення у вказаній справі, що є справедливим по відношенню і до позивача.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідає обставинам справи, постановлена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови викладено 17 лютого 2021 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв