Справа № 473/4450/20
РІШЕННЯ

іменем України

"17" лютого 2021 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючої судді Лузан Л.В., при секретарі судового засідання Багрін І.А.,

за участю: представника позивача адвоката Кравець І.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

встановив:

в грудні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, поданим в її інтересах адвокатом Кравець І.Б., до відповідача ОСОБА_2 про визнання останньою такою, що втратила права користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач ОСОБА_1 , відповідно до свідоцтва про право на спадщину, виданого 21.12.2020 року приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області, є єдиним власником вищевказаної квартири. Попереднім власником вказаного нерухомого майна був ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідач ОСОБА_2 є його колишньою дружиною, шлюб з якою було розірвано 02.07.2013 року. При цьому, згідно рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22.06.2020 року, яке постановою Миколаївського апеляційного суду від 12.10.2020 року було залишено без змін, відповідачу було відмовлено в задоволенні позовних вимог, зокрема щодо встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу за період з 02.07.2013 року по 29.06.2018 року, визнання майна, в тому числі спірної квартири, спільною сумісною власністю.

Проте, відповідач не знялася з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_2 , та не бажає цього робити в добровільному порядку.

Посилаючись на вказані обставини, зазначаючи при цьому, що відповідач ОСОБА_2 , не є членом сім`ї позивача, між сторонами відсутні родинні відносини, а також відсутні будь-які інші підстави для користування відповідачем спірним майном, позивач, з метою усунення перешкод у здійсненні права власності, просила позовні вимоги задовольнити.

25.01.2021 року на адресу суду від відповідача ОСОБА_4 надійшов відзив на позов, поданий в її інтересах адвокатом Кузнецовим А.І. , відповідно до якого останній вказував на безпідставність заявлених позивачем позовних вимог, зокрема, з огляду на те, що відповідач не тільки зареєстрована, але й фактично проживає за вказаною адресою, здійснює витрати по його утриманню, сплачує комунальні послуги. При цьому її проживання в спірній квартирі зумовлене тривалими сімейним відносинами, що існували між відповідачем та ОСОБА_3 , в тому числі, станом на час його смерті. Водночас, обумовлена квартира, внаслідок здійсненого попереднім власником житла ОСОБА_3 переплануванням фактично включає в себе квартиру АДРЕСА_3 , яка за рішенням суду була визнана спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , тоді як квартира АДРЕСА_4 в вказаному будинку була придбана подружжям за час шлюбних відносин. Зазначене в сукупності свідчить про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

В свою чергу, адвокатом Кравець І.Б. в інтересах позивача ОСОБА_1 , подано відповідь на відзив, в якому вона просила позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити з підстав, зазначених у позові. Зазначала, що доводи сторони відповідача зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновками судів першої, апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, його поділу. При цьому, звертала увагу на те, що визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не може вважатися втручанням у право на житло згідно з принципом пропорційності у контексті практики ЄСПЛ, оскільки відповідачу на праві власності належать дві окремі квартири. Разом з тим, з припинення права власності на спірну квартиру попереднього власника житла ( ОСОБА_3 ) в зв`язку зі смертю останнього, припинилося й право користування цією квартирою колишніх членів його сім`ї.

Представник позивача адвокат Кравець І.Б. у судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 підтримала. Надала пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, відповіді на відзив. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. В той же час відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін, представників сторін, а неможливість вирішення спору в відповідному судовому засіданні.

За такого, враховуючи положення п. 1 ч.3 ст. 223 ЦПК України, наявність у справі достатньої інформації для вирішення спору, суд ухвалив про розгляд справи за відсутності представника відповідача.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Зокрема судом встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 26.07.2002 року був укладений шлюб, який розірвано за рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 20.06.2013 року. Рішення суду ухвалено на підставі поданого ОСОБА_3 позову, з посиланням на припинення сімейних відносин, починаючи з лютого 2013 року. Рішення набрало чинності 02.07.2013 року.

В порядку поділу майна подружжя, на підставі поданого ОСОБА_3 до суду відповідного позову, ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 17.07.2013 року затверджено мирову угоду між колишнім подружжям, за умовами якої, зокрема право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_3 було припинено. ОСОБА_2 отримала від колишнього чоловіка ОСОБА_3 грошову компенсацію належної їй частки (1/2) у праві власності на вказане майно.

В подальшому, в листопаді 2018 року, відповідач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому, зокрема просила встановити факт її проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу з 02.07.2013 року по 29.06.2018 року, визнати квартиру АДРЕСА_1 (придбана ОСОБА_3 згідно договору купівлі - продажу, посвідченого 29.10.1993 року державним нотаріусом Першої Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області), спільною сумісною власністю, здійснити її поділ.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22.06.2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено в повному обсязі, в тому числі щодо встановлення факту її проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу з 02.07.2013 року по 29.06.2018 року, визнання за нею права власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 .

Згідно постанови Миколаївського апеляційного суду від 12.10.2020 року рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22.06.2020 року залишено без змін.

При цьому, судом надано оцінку доводам відповідача щодо нескасування попереднім власником житла її реєстрації в спірній квартирі, формального розірвання шлюбу з метою отримання кредиту, питанню щодо об`єднання квартир.

Водночас, обставини, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, не потребують доказуванню, відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Після його смерті відкрилася спадщина, яку прийняла його рідна донька позивач ОСОБА_1 , в порядку спадкування за законом як спадкоємець першої черги.

21.12.2020 року приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Владовою І.О. Бєлік О.В. було видано свідоцтво про право на спадщину, відповідно до якого остання успадкувала після смерті батька ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 .

За вказаною адресою зареєстрована відповідач ОСОБА_2 .

Також з матеріалів справи вбачається, що відповідачу на праві власності належать: квартира АДРЕСА_5 , а також квартира АДРЕСА_6 .

Аналізуючи доводи сторін, суд виходить з наступного.

Згідно ч.1 ст. 383 ЦК України, ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням (ч.1 ст. 156 ЖК УРСР).

Аналогічну норму містить також ст.405 ЦК України.

Відповідно до ч.4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Виходячи з наведеного, користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Як зазначалося вище, позивач на законних підставах набула у власність вищевказану квартиру.

Водночас, як встановлено в судовому засіданні між сторонами існує спір щодо користування вказаною квартирою.

В зазначеному спорі належну позивачу ОСОБА_1 квартиру слід оцінювати як об`єкт права власності, захист якого провадиться відповідно до глави 29 ЦК України, а не як житло, суб`єктивне право на яке охороняється ЖК УРСР.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року", Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Зокрема, згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, неправомірність дій відповідача припускається доки сам відповідач не доведе правомірність своєї поведінки. Отже, позивач має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном, а неправомірність дій відповідача презюмується.

Відтак за порівняльним аналізом ст.ст. 383,391,405 ЦК України та ст.ст. 150,156 у поєднанні зі ст.64 ЖК УРСР слід дійти до висновку про те, що положення ст. ст. 383,391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 вселилася в спірну квартиру як дружина власника обумовленого нерухомого майна (на час розгляду справи колишнього власника житла), шлюб з яким було розірвано, відповідно до рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 20.06.2013 року. Після розірвання шлюбу вони спільно не проживали, не були пов`язані спільним побутом, не мали взаємних прав та обов`язків, що встановлено рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22.06.2020 року. Проте, добровільно знятися з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_2 , відповідач не бажає.

При цьому, суд відноситься критично до заперечень останньої з посиланням на фактичне проживання за спірною адресою, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження зазначеного не надано. Надані стороною відповідача акти, видані КП «Єдність», ПП «Сервіс дім Вознесенськ», суд не приймає до уваги, оскільки доказів що обумовлені юридичні особи здійснюють обслуговування житлового будинку, в якому розташована спірна квартира, а також мають повноваження щодо їх складання, в тому числі за зверненням особи, яка не є власником зазначеного нерухомого майна, матеріали справи не містять.

Не підтверджують безумовно факт проживання відповідача за вказаною адресою надані останньою дублікати квитанцій щодо сплати за послуги водопостачання (від 01.09.2019 року, 31.10.2019 р. оплата за 2016 р., від 02.11.2020 р. , 31.12.2020 р. оплата червень 2020 р.), вартість доставки газу (від 30.12.2020 р.) Інші квитанції не містять відомостей щодо адреси, за якою були сплачені відповідні послуги.

Таким чином, з огляду на викладене, враховуючи, що відповідач ОСОБА_2 користувалася спірним жилим приміщенням зі згоди попереднього власника майна, як член його сім`ї, та така обставина припинилась, після розірвання шлюбу вони спільно не проживали, не були пов`язані спільним побутом, не мали взаємних прав та обов`язків, разом з тим остання має у власності дві окремі квартири, при цьому власниця квартири має намір користуватись й розпоряджатись нею, тому, з урахуванням балансу інтересів обох сторін, суд приходить до висновку, що право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню, в зв`язку з чим позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

В силу ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить до стягнення судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273,273 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 22.02.2021 року.

Суддя Л.В.Лузан