Постанова

Іменем України

20 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 552/1423/21-ц

провадження № 61-17165св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Коломієць Г. В.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство «Полтава-банк»;

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ;

представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 ;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 23 червня 2021 року у складі судді Яковенко Н. Л. та постанову Полтавського апеляційного суду від 23 вересня 2021 року у складі колегії суддів: Чумак О. В., Дряниці Ю. В., Кривчун Т. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2021 року акціонерне товариство «Полтава-банк» (далі -

АТ «Полтава-банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про вилучення

та повернення предмету лізингу, виселення без надання іншого житла.

Позовна заява мотивована тим, що АТ «Полтава-банк» є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , згідно

з договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Руденко Н. Ю., зареєстрованого у реєстрі № 1771.

28 листопада 2016 року між АТ «Полтава-банк» та ОСОБА_1 укладено договір фінансового лізингу, за умовами якого товариство зобов`язалося передати у строкове та платне користування останньому квартиру з подальшим переходом права власності, розташованої за адресою:

АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 зобов`язався прийняти предмет лізингу і сплатити грошові кошти, шляхом здійснення платежів відповідно до додатку 1 договору та згідно з графіком лізингових платежів, що становить невід`ємну частину договору, на загальну суму

589 616 грн.

Згідно з актом прийому-передачі до договору фінансового лізингу товариство передало, а ОСОБА_1 прийняв вищезазначену квартиру, проте порушив договірні зобов`язання, а саме: не забезпечував належну сплату лізингових платежів.

03 червня 2020 року товариство направило ОСОБА_1 претензію щодо погашення простроченої заборгованості за договором фінансового лізингу, яка залишилась не виконаною. Станом на 20 листопада 2020 року

ОСОБА_1 допущено прострочення заборгованості по договору фінансового лізингу на загальну на суму 42 274 грн 07 коп.

23 листопада 2020 року ОСОБА_1 вручено повідомлення про розірвання в односторонньому порядку договору фінансового лізингу від 28 листопада 2016 року, повернення предмета лізингу. Проте повідомлення

ОСОБА_1 залишено без виконання, житлове приміщення не звільнено.

Позивач зазначав, що у спірній квартирі разом з ОСОБА_1 проживають: ОСОБА_2 (дружина), ОСОБА_3 (донька),

ОСОБА_4 (чоловік доньки).

Посилаючись на викладене, АТ «Полтава-банк», просив суд вилучити

у ОСОБА_1 та повернути АТ «Полтава-банк» предмет лізингу - квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 36,1 кв. м та виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 із зазначеної квартири без надання іншого житлового приміщення.

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до АТ «Полтава-банк» про часткове визнання договору фінансового лізингу недійсним, визнання недійсною відмови від договору.

Зустрічна позовна заява обґрунтована тим, що 23 листопада 2020 року

у приміщенні АТ «Полтава-банк» він отримав повідомлення про відмову

від договору фінансового лізингу від 28 листопада 2016 року.

01 грудня 2020 року він подав до АТ «Полтава-банк» заяву про продовження виконання умов договору фінансового лізингу.

ОСОБА_1 зазначав, що прострочення внесення чергових платежів відбулося з поважних причин, пов`язаних з його хворобою.26 листопада

2020 року заборгованість на суму 51 063,40 грн була сплачена.

З 26 листопада 2020 року він не допускав прострочення платежів, банк приймав належне виконання зобов`язань зі сплати чергових платежів згідно

з договором фінансового лізингу.

ОСОБА_1 вважав, що умови договору фінансового лізингу у частині підпунктів 7, 8 пункту 5.1. щодо права банку в односторонньому порядку відмовитися від договору є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, посилаючись на статтю 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсними підпункт 7 та підпункт 8 пункту 5.1. договору фінансового лізингу, укладеного 28 листопада 2016 року між ним та АТ «Полтава-банк», визнати відмову

від договору фінансового лізингу від 28 листопада 2016 року, вчинену

АТ «Полтава-банк» на підставі повідомлення про відмову від договору фінансового лізингу від 23 листопада 2020 року, вих. № 005-006/3057 недійсною.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 20 квітня 2021 року зустрічний позов ОСОБА_1 до АТ «Полтава-Банк» про часткове визнання недійсним договору фінансового лізингу, визнання недійсною відмови від договору об`єднано в одне провадження з позовом АТ «Полтава-банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про вилучення та повернення предмету лізингу, виселення без надання іншого житла.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 23 червня 2021 року позов АТ «Полтава-банк» задоволено.

Вилучено у ОСОБА_1 та повернуто АТ «Полтава-банк» предмет лізингу - квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 36,1 кв. м.

Виселено без надання іншого жилого приміщення ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності АТ «Полтава-банк».

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов АТ «Полтава-банк», суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 допустив порушення умов договору фінансового лізингу щодо строків внесення платежів, у зв`язку з чим банк реалізував своє право розірвання договору лізингу в односторонньому порядку. ОСОБА_1 всупереч положень договору та вимог закону не повернув предмет лізингу лізингодавцеві та разом з особами, які перебувають з останнім у родинних відносинах не звільнили спірне житлове приміщення.

Зазначено, що зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та не підлягають задоволенню, так як умови спірного договору щодо права лізингодавця відмовитися від договору лізингу у випадках, передбачених договором лізингу або законом, передбачено пунктом 3 частини першої статті 10 Закону України «Про фінансовий лізинг», тобто, законом, тому такі умови, додатково передбачені сторонами в договорі, не можуть бути оцінені судом як несправедливі. Крім того, нормами чинного законодавства не встановлено обов`язку нотаріального посвідчення односторонньої відмови від договору фінансового лізингу.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Полтавського апеляційного суду від 23 вересня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Київського районного суду м. Полтави від 23 червня 2021 року залишено без змін.

Погоджуючись із висновком суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції зазначив, що ОСОБА_1 усупереч положень договору фінансового лізингу та вимог закону не повернуто предмет лізингу лізингодавцеві,

не звільнив спірне житлове приміщення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову АТ «Полтава-банк» про вилучення у ОСОБА_1 та повернення АТ «Полтава-банк» предмету лізингу, а також виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення. Також зазначив, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними підпункти 7, 8 пункту 5.1. договору фінансового лізингу від 28 листопада

2016 рок, якими сторони передбачили право лізингодавця відмовитися

від договору лізингу в односторонньому порядку, правильно застосувавши вимоги статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 ,посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову акціонерного товариства «Полтава-банк», зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження

у вищевказаній справі та витребувано її матеріали з Київського районного суду м. Полтави. Виконання рішення Київського районного суду м. Полтави

від 23 червня 2021 року зупинено до закінчення його перегляду в касаційному порядку.

У листопаді 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 мотивована тим, що умови спірного договору фінансового лізингу у частині

підпунктів 7, 8 пункту 5.1. щодо права банку в односторонньому порядку відмовитися від договору є несправедливими, порушують його права як споживача, оскільки містить несправедливі умови, передбачені статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Судами не взято до уваги принцип «істотності» - дійсно істотну різницю між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати. Поза увагою судів залишився факт неналежного та помилкового визначення відповідачів у справі, а саме: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову у цій частині.

Відзив на касаційну скаргу до суду не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

АТ «Полтава-банк» є власником квартири, розташованої за адресою:

АДРЕСА_1 , згідно з договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Руденко Н. Ю., зареєстрованого у реєстрі № 1771. Право власності на вищевказану квартиру за банком зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (том 1, а. с. 10-11).

28 листопада 2016 року між АТ «Полтава-банк» та ОСОБА_1 укладено договір фінансового лізингу, згідно з умовами якого АТ «Полтава-банк», як лізингодавець, передає ОСОБА_1 , як лізингоотримувачу, предмет лізингу - квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 36,1 кв. м. Загальна вартість предмету лізингу становить 589 616 грн

(том 1, а. с. 16-20).

Згідно з актом прийому-передачі АТ «Полтава-банк» передав,

а ОСОБА_1 прийняв відповідно до договору фінансового лізингу

від 28 листопада 2016 року квартиру, розташовану за адресою:

АДРЕСА_1 (а. с. 21).

Відповідно до пункту 3.1. вищевказаного договору фінансового лізингу, лізингоодержувач за користування предметом лізингу протягом всього строку дії договору вносить платежі, які включають в себе компенсацію вартості предмета лізингу, плату за користування предметом лізингу у розмірі 19,5 % річних від залишку невиплаченої компенсації вартості предмета лізингу, шляхом щомісячних внесків, строки сплати яких визначено в Додатку № 1 до договору.

Підпунктом 7 пункту 5.1. договору фінансового лізингу сторони передбачали право лізингодавця відмовитися від договору в односторонньому порядку

у випадку порушення лізингоотримувачем строків сплати лізингових платежів, встановлених договором, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більш 30 календарних днів та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно підпункту 8 пункту 5.1. договору фінансового лізингу, укладеного між сторонами, передбачено, лізингодавець має право відмовитися від договору в односторонньому порядку у випадку порушення лізингоодержувачем строків сплати платежів, встановлених підпунктами 12) та/або обов`язків, встановлених підпунктом 13) пункту 6.2. цього договору частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 календарних днів.

Станом на 03 червня 2020 року ОСОБА_1 мав прострочену заборгованість зі сплати платежів за договором фінансового лізингу,

у зв`язку з чим АТ «Полтава-банк» направило йому претензію про погашення заборгованості, яка отримана ОСОБА_1 05 червня 2020 року

(том 1, а. с. 24-25).

Крім цього, станом на 20 листопада 2020 року ОСОБА_1 у порушення умов договору фінансового лізингу від 28 листопада 2016 року № 828 допустив прострочення заборгованості більше ніж 30 днів на загальну суму

42 274 грн 07 коп.

Згідно з письмовим повідомленням від 23 листопада 2020 року за

№ 005-006/3057, яке цього ж дня особисто отримано ОСОБА_1 ,

АТ «Полтава-банк» у порядку, визначеному пунктом 3,4., підпунктами 7, 9, 11 пункту 5.1., підпунктом 17 пункту 6.2. договору фінансового лізингу № 828

від 28 листопада 2016 року відмовився від договору фінансового лізингу.

Незважаючи на припинення зобов`язань за договором фінансового лізингу ОСОБА_1 , як лізингоодержувач, не повернув позивачеві предмет лізингу - квартиру АДРЕСА_1 , яка належить банку на праві власності та не звільнив зазначене житлове приміщення з членами сім`ї.

1. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Щодо позову АТ «Полтава-банк»

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з договору.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відносини, що виникають із договору фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, встановлених Законом України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Аналогічне визначення договору лізингу містилося і у статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» (у редакції Закону, чинній на дату виникнення спірних правовідносин).

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу.

У пункті 3 частини першої статті 10 Закону України «Про фінансовий лізинг»

(у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу у випадках, передбачених договором лізингу або законом.

Відповідно до частини першої статті 611 ЦК України наслідками односторонньої відмови від двостороннього правочину є припинення зобов`язання.

Підпунктом 11 пункту 5.1. договору фінансового лізингу від 28 листопада

2016 року передбачено право лізингодавця вимагати повернення предмету лізингу у разі невиконання чи прострочення виконання грошових зобов`язань лізингоодержувачем за договором.

Відповідно до статей 10, 11 Закону України «Про фінансовий лізинг»

(у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) лізингоодержувач зобов`язаний був повернути предмет лізингу лізингоодержувачу у разі припинення зобов`язання.

Аналогічні зобов`язання передбачені сторонами у підпункті 11 пункту 6.2. договору фінансового лізингу.

Відповідно до статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

У статті 391 ЦК України зазначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, встановивши, що ОСОБА_1 належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання за договором фінансового лізингу, зокрема щодо повної та своєчасної оплати вартості майнових прав на квартиру, а також те, що

АТ «Полтава-банк» є власником спірної квартири, а відповідачі, з порушенням умов договору мешкаючи у ньому без належних правових підстав, порушують право останнього на володіння, користування та розпорядження своєю власністю, на підставі статті 391 ЦК України дійшов обґрунтованого висновку про їх виселення без надання іншого житлового приміщення та повернення предмету лізингу.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_1 .

Згідно із частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається (пункт 6 частина третя статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до статі 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору

є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або

є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, керувався тим, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов цих договорів, волевиявлення на їх укладення було вільним й відповідало їх внутрішній волі. Невідповідності умов цих договорів вимогам законодавства не встановлено, як і не встановлено їх несправедливості.

Доводи касаційної скарги про те, що АТ «Полтава-Банк» позов безпідставно пред`явлено до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які є неналежними відповідачами, безпідставні, так як зазначені відповідачі не надавали ОСОБА_1 процесуальних повноважень на захист їх інтересів, вони проживають у квартирі, яка належить позивачеві.

Касаційна скарга не містить доводів на спростування висновків судів попередніх інстанцій, які є обґрунтованими та узгоджуються із матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судами попередніх інстанцій

не було порушено норм процесуального законодавства та правильно застосовано норми матеріального права, а посилання на практику Верховного Суду є безпідставним, так як у вказаних справах встановлені різні фактичні обставини.

Отже, при вирішенні справи суди правильно визначили характер правовідносин між сторонами, правильно застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи та надали належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства та направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки ухвалою суду касаційної інстанції від 01 листопада 2021 року зупинено виконання рішення суду першої інстанції до закінчення його перегляду в касаційному порядку, а колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для скасування судових рішень, тому виконання рішення Київського районного суду м. Полтави від 23 червня 2021 року підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 23 червня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 23 вересня 2021 року залишити без змін.

Виконання рішення Київського районного суду м. Полтави від 23 червня

2021 року поновити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Г. В. Коломієць