КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/8743/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Білич І.М., Коцюрби О.П.,

за участю секретаря судового засідання Пальчика М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою державного підприємства «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 квітня 2021 року у складі судді Мальцева Д.О.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів», третя особа: Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом до державного підприємства «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» (далі - ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів»), третя особа: Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов обґрунтовано тим, що на виконання постанови Київського апеляційного суду № 761/3894/18 відповідачем було видано наказ № 690-к від 29.07.2020 року про поновлення позивача на роботі на підставі судового рішення. При цьому, відповідні зміни відповідачем до штатного розпису не вносилися.

03 серпня 2020 року позивача ознайомлено з указаним вказаним наказом і одночасно ознайомлено з наказом № 1018-к від 25.09.2017, згідно якого з 25.09.2017 року посаду заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації скорочено.

Повідомленням від 30.07.2020 позивача попереджено про наступне вивільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП та надано перелік вакансій, що існували на підприємстві.

Після поновлення на посаді позивач до 30.09.2020 перебувала у чергових щорічних відпустках, з 30.09.2020 до 17.11.2020 - на лікарняному. Після виходу з лікарняного позивача наказом № 1129-к від 18.11.2020 звільнено із займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП, яке остання вважає незаконним, оскільки, на її думку, відповідач мав погодити зміни до організаційної структури та звільнення її, як заступника директора, з Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України згідно п. 7.4., 11.2.7. і 11.2.8 Статуту державного підприємства «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів», проте такого погодження на її звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП Міністерством не надавалося. Вважає удаваним з боку відповідача своє поновлення на посаді, оскільки воно відбулося з порушеннями норм законодавства про працю. Відповідно своє подальше звільнення також вважає незаконним, оскільки посада, на яку її було поновлено, до штатного розпису підприємства не вносилася, умови оплати праці на цій посаді не були встановлені, а виплати, що їй здійснювалися, не відповідали положенням колективного договору, що діяли на час її поновлення на посаді.

На час звільнення ОСОБА_1 будь-якого скорочення чисельності або штату працівників відповідача не відбувалося. Погодження змін організаційної структури та штатного розпису відповідача, як того вимагає Статут відповідача, ні при її поновленні, ні при її звільненні Міністерство не надавало.

Також зазначає, що не згодна з підставами для звільнення, оскільки такі не відповідають нормам КЗпП, зокрема підставою для звільнення позивача в оскаржуваному наказі визначено «скорочення чисельності штату». Разом з тим, скорочення чисельності працівників та скорочення штату працівників є різними правовими підставами для звільнення. Крім того, позивачка вважає, що єдиною причиною її звільнення є упереджене ставлення до неї директора Державного підприємства «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів».

З огляду на зазначене, просила суд: визнати незаконним наказ директора ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» № 1129-к від 18.11.2020, яким позивача звільнено з посади заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП; поновити позивача з 19.11.2020 на посаді заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів»; зобов`язати ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» внести відповідні зміни до трудової книжки позивача; стягнути з відповідача на корись позивача середній заробіток в сумі 5 381 грн 86 коп. за один робочий день та за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 19.11.2020, який на дату складення позовної заяви станом на 16.02.2021 становить 322 911 грн 60 коп; вирішити питання судових витрат.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 квітня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів», посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, не повне з`ясовано обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення районного суду та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що районним судом не враховано доводи відповідача та докази, які долучені ним до матеріалів справи, та за відсутності на те підстав і доказів зроблено помилкові висновки про протилежне.

Вказано, що безпідставними є доводи позивача та висновки суду щодо відсутності погодження Мінекономіки на звільнення позивача з посиланням на лист Мінекономіки від 28.12.2020 № 2141-05/76413-07, яким підтверджується про інформування позивача з приводу його звільнення з іншої посади «заступник директора з інформаційних технологій та персоналу», в той час як звільнення відбулось з посади заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації, що судом не враховано та не надано належної оцінки.

Також районний суд дійшов до неправомірного висновку щодо недотримання відповідачем вимог законодавства при звільненні позивача, не прийняв до уваги докази, надані в підтвердження законності наказу від 18.11.2020 № 1129-к «Про особовий склад» та звільнення позивача з роботи на підставі п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпПУ, внаслідок чого прийняв незаконне рішення про поновлення позивача на роботі та скасування наказу від 18.11.2020 № 1129-к.

Зазначено, що є необґрунтованими та неправомірними позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки не існує правових підстав для його нарахування та виплати, разом з тим, судом в порушення Порядку № 100 самостійно визначено посадовий оклад позивачу, хоча така функція відноситься до компетенції відповідача, та нараховано майже у два рази більший розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, ніж мав би, у разі існування законних підстав для його поновлення на роботі.

Крім того, не погоджується з стягнутими витрати на правничу допомогу на користь позивача в розмірі 30 000 грн, оскільки вони є не співмірними зі складністю цієї судової справи.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Буняк В.С. в інтересах ОСОБА_1 просить рішення районного суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що доводи скарги є непереконливими та не спростовують висновків суду.

Колегія суддів, заслухавши представників державного підприємства, які підтримали апеляційну скаргу, представника міністерства, який вважав апеляційну скаргу обґрунтованою, представника ОСОБА_1 , який просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до наступного.

Як убачається з матеріалів справи, наказом директора ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» від 16 червня 2017 року № 569-к ОСОБА_1 прийнято на посаду заступника директора з персоналізації документів ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» з 16 червня 2017 року (а.с.18 т.1).

Відповідно до наказу директора ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» від 29 серпня 2017 року № 879-к ОСОБА_1 переведено на посаду заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації з 29 серпня 2017 року.

Наказом ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» від 26 грудня 2017 року № 1452-к, ОСОБА_1 звільнено з посади заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації на підставі пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України з 26 грудня 2017 року (а.с.19 т.1).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 вересня 2018 року у позові ОСОБА_1 про визнання наказу незаконним та поновлення на роботі відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 23 липня 2020 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 вересня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким наказ про звільнення ОСОБА_1 з роботи визнано незаконним й позивача поновлено на роботі (а.с. 20-36 т.1).

Як убачається з наказу ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» від 29.07.2020року № 690-к, на виконання постанови Київського апеляційного суду від 23.07.2020року, ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації з 27 грудня 2017 року (а.с.37 т.1).

Відповідно до справи, 03.08.2020 позивача ознайомлено з наказом № 690-к від 29.07.2020, а також з наказом № 1018-к від 25.09.2017, згідно якого з 25.09.2017 посаду заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації скорочено.

Отже, цим повідомленням відповідач попередив позивача про наступне вивільнення із займаної посади на підставі п. 1 статті 40 КЗпП України та надав перелік вакансій на підприємстві станом на 30.07.2020.

Встановлено, що наказом ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» № 1129-к від 18.11.2020року ОСОБА_1 було звільнено з роботи за п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.47 т.1).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з підстав доведеності того, що розірвання трудового договору відбулося з порушенням трудових прав позивача, без погодження з Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, як то передбачено Статутом підприємства.

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно п.п. 7.4., 11.2.7. і 11.2.8 Статуту ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» державне підприємство зобовязано погоджувати з Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України організаційну структуру та звільнення заступників директора підприємства.

Разом з тим, як убачається зі змісту листа Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 28.12.2020 № 2141-05/76413-07 погодження з Міністерством звільнення позивача із посади заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації з 18.11.2020 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України не проводилося.

Крім того, відповідно до справи, листом Міністерства економічного розвитку та торгівлі України від 20.12.2017. №2202-16/47517-08 надавалася згода на звільнення позивача із займаної посади на підставі п.2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, в той час оспорюваним наказом ОСОБА_1 було звільнено згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Отже, мали місце відмінні між собою правові підстави до розірвання з позивачем трудового договору, в той час як Статутом підприємства передбачено необхідність погодження звільнення позивача із займаної посади з Міністерством економічного розвитку та торгівлі України.

Між тим, з висновками районного суду про порушення відповідачем положень ст.49-2 КЗпП України з причин не запропонування наявних на підприємстві вакантних посад, вільних упродовж дії попередження позивача про звільнення, погодитися неможливо.

Відповідно до частини другої статті 40 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно із частинами першою-третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Відповідно до частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Отже обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення і до дня розірвання трудового договору.

Як убачається зі справи, на виконання вимог ст. 49-2 КЗпП України відповідачем 03 серпня 2020року - у день ознайомлення ОСОБА_1 з наказом про поновлення на роботі, одночасно повідомлено про наступне вивільнення та запропоновано їй наявні на підприємстві вакансії (а.с.185 т.1).

Встановлено, що у подальшому, під час перебування до 17 листопада 2020року у відпустці та на лікарняному, ОСОБА_1 також неодноразово пропонувалися всі вакантні на підприємстві посади, в тому числі й станом на 18 листопада 2020року, тобто дату звільнення з роботи (а.с. 183-187 т.1).

Між тим, як свідчать матеріали справи, позивач не виявила бажання обійняти жодну із запропонованої посад.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 міститься правовий висновок про те, що «за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15 і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав відступити від цих висновків».

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як убачається зі справи, введену посаду заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації документів ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» та на яку претендувала позивач, на підприємстві скорочено з 02.01.2018 року (а.с.181 т.1).

А існування на підприємстві станом на час звільнення ОСОБА_1 посад, аналогічних тій, яку обіймала позивач, матеріалами справи не доведено.

За таких обставин, коли позивачу надавалася неможливість обійняти одну з заявлених вакантних посад, в тому числі й інша робота, колегія суддів вважає помилковими висновки районного суду про те, що позивачу мали пропонуватися виключно ті посади, які відповідають її освіті, кваліфікації, досвіду.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про відсутність у справі належних та безспірних доказів на підтвердження виконання роботодавцем положень ст.49-2 КЗпП України під час розірвання з ОСОБА_1 трудового договору.

Окрім цього, суд вважав, що позивача було поновлено на раніше займаній посаді, яка до штатного розпису не була введена, а наявність посади поза штатом виключало підстави до звільнення позивача за скороченням.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду.

Як установлено судом, постановою Київського апеляційного суду від 23.07.2020 року у справі № 761/3894/18 визнано незаконним звільнення ОСОБА_1 та поновлено на посаді заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» за наказом № 1452-к від 26.12.2017 року на підставі п.2 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до матеріалів, станом на 27 грудня 2017 року діяв штатний розпис, у структурі якого перебувала посаді заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів».

На виконання постанови суду ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» наказом від 29 липня 2020 року № 690-к скасовано наказ від 26 грудня 2017 року № 1452-к «Про особовий склад» та поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді, зазначеній у рішенні суду (а.с.37 т.1).

Тобто, державному підприємству не було необхідності вводити посадузаступника директора з інформаційних технологій на момент поновлення ОСОБА_1 на роботі 26 грудня 2017 року, оскільки вона була у штатному розписі ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» станом на указану дату.

Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом у постанові від 08 вересня 2021 року у справі № 306/1325/18 й згідно ч. 3 ст. 263 ЦПК України є обов`язковими для застосування у подібних правовідносинах.

Зазначене свідчить про поспішність висновків суду про незаконне звільнення ОСОБА_1 з посади, яка відсутня у штатному розписі ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» на 2020 рік.

Відповідно до ч. 3 ст. 64 ГК України, підприємство самостійно визначає свою господарську структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. штатний розпис - це документ, що встановлює для зазначеного підприємства, установи, організації структуру, штати і посадові оклади працівників.

Обов`язковим у штатному розписі є зазначення назви посад, чисельності персоналу і окладів по кожній посаді.

Суд визнав доведеним не вирішення роботодавцем питання оплати праці ОСОБА_1 після поновлення на роботі, а тому, стягуючи середній заробіток за час вимішеного прогулу в сумі 581 240грн., вважав за необхідне керуватися умовами Колективного договору ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» , що регулюють оплату праці заступника директора на 2020рік.

Між тим, місцевий суд не врахував наступне.

Як свідчать матеріали справи, згідно штатного розпису ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» на 2017 рік, посадовий оклад за посадою заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації на дату поновлення позивача на роботі становив 27 665 грн.

Відповідно до п.3.1.4 Колективного договору ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» на 2018-2019р.р. розмір посадового окладу кожному конкретному працівникові встановлюється директором згідно зі штатним розписом (а.с.145 т.1).

Встановлено, що посада заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації у штатному розписі підприємства на 2020рік не перебувала, що виключало правові підстави до визначення керівником підприємства посадового окладу позивача на час поновлення.

Отже, посада, на яку ОСОБА_1 поновлено на роботі, була передбачена штатним розписом підприємства на 2017рік та підлягала скороченню, а тому й не введена до штатного розпису, діючого підприємстві на час поновлення позивача на роботі.

Зазначене виключає правові підстави до висновків про порушення відповідачем умов Колективного договору в частині оплати праці позивача.

За таких обставин, колегія суддів вважає помилковими висновки районного суду про наявність підстав до нарахування ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з посадового окладу заступника директора державного підприємства на 2020 рік, у сумі 113019 грн.

Як свідчать долучені до справи матеріали, за період з дати поновлення на роботі, позивачу проводилися нарахування відпускних, лікарняних виходячи з посадового окладу 27 665 грн й середньоденна заробітна плата позивача на підприємстві визначена у сумі 2 869 грн 18 коп. (а.с.163-165 т.2).

Враховуючи викладене, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає до стягнення, становить не 581 240 грн., як установив місцевий суд, а 309 871 грн 44 коп. (2869,18 * 108 робочих днів вимушеного прогулу=309871,44).

Разом із тим, на час розгляду справи в апеляційному порядку відсутні підстави для залишення в силі рішення суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Встановлено, що підставою для поновлення позивача на роботі у цій справі була постанова Київського апеляційного суду від 23 липня 2020 року у справі № 761/3894/18, якою скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 вересня 2018 року про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову про поновлення на роботі й стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову.

Як убачається з матеріалів справи, у жовтні 2020 року ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду, якою визнано незаконним наказ ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» від 26 грудня 2017 року № 1452-к, про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації на підставі пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України з 27 грудня 2017 року.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» з 27 грудня 2017 року. Зобов`язано ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» внести зміни до трудової книжки ОСОБА_1 .

Стягнуто з ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» на користь ОСОБА_1 1 839 144 грн 38 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з утриманням підприємством з цієї суми податків й інших обов`язкових платежів, та 5 000 грн на відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2021 року у справі № 761/3894/18 касаційну скаргу ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» задоволено.

Постанову Київського апеляційного суду від 23 липня 2020 року, якою задоволено позов ОСОБА_1 про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди скасовано, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 вересня 2018 року залишено в силі.

Отже, вказане судове рішення набрало законної сили з дня прийняття судом касаційної інстанції, тобто 22 вересня 2021року, а тому є обов`язковим до виконання для посадових осіб підприємств від яких залежить реалізація прав особи підтверджених судовим рішенням.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує, що касаційний суд, скасувавши постанову суду апеляційної інстанції, визнав звільнення працівника правомірним, а тому рішення суду про поновлення на роботі втратило силу.

Суд касаційної інстанції виходив із того, що на державному підприємстві відбулися зміни в організацій структурі, у зв`язку із чим була ліквідована посада, яку обіймала ОСОБА_1 , а введена до штатного розпису посада заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації документів передбачала відповідальність за розголошення відомостей, що становлять державну таємницю. Проте позивачу було відмовлено у наданні допуску до державної таємниці, а тому з урахуванням погодження з Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України звільнення позивача та відсутність її згоди на переведення на іншу посаду й дотримання під час звільнення положень ст.49-2 КЗпП України, державне підприємство мало законні підстави для розірвання із позивачем трудового договору на підставі пункту частини першої статті 40 КЗпП України (а.с.125-137 т. 2).

Отже, у зазначеному судовому рішенні встановлено, що звільнення ОСОБА_1 у відбулося без порушення її трудових прав та відповідно до вимог трудового законодавства.

У справі, що переглядається, звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 як на підставу вимог посилалася на постанову Київського апеляційного суду від 23липня 2020 року, якою позивача було поновлено на посаді заступника директора з інформаційних технологій та персоналізації та стягнуто середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу й моральну шкоду.

Разом із тим, оскільки постанову Київського апеляційного суду від 23 липня 2020року скасовано постановою Верховного Суду від 22 вересня 2021року, то позовні вимоги у цій справі про визнання наказу про звільнення незаконним і його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягають задоволенню, оскільки правові підстави для поновлення ОСОБА_1 на роботі на підставі рішення суду відпали.

За таких обставин, залишення в силі рішення суду першої інстанції про поновлення позивачка на роботі буде суперечити висновкам, зробленим у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2021року у справі № 761/3894/18.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постанові від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18, а згідно положень ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду.

Отже, поновлення ОСОБА_1 на роботі відбулося незаконно, а ця обставина виключає правові підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки така вимога є похідною від незаконного звільнення, в силу приписів КЗпП України.

Відповідно до вимог ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

З урахуванням обставин справи та положень ч.1 ст.4 ЦПК України, підстав вважати, що права, свободи чи законні інтереси позивача діями відповідача були порушені, не має.

Пунктом 4 частини першої та другої статті 376 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухваленням нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржене рішення ухвалено частково без додержанням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову з наведених вище підстав.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу державного підприємства «Поліграфічний комбінат «Україна» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 квітня 2021 року скасувати.

Ухвалити по справі нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_1 відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 грудня 2021 року.

Суддя-доповідач:

Судді: