ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________
Справа №636/5149/18
Провадження №2/636/308/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2021 року м. Чугуїв

Чугуївський міський суд Харківської області у складі:

головуючого судді Оболєнської С.А.,

секретаря судового засідання Гамоліної О.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представник відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Чугуєві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , про поділ спільного майна подружжя надбаного за час шлюбу,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 та, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з відповідача на його користь компенсацію за 1/2 частину спільного майна подружжя, надбаного під час шлюбу, у розмірі 61015,00 грн, судові витрати у розмірі 704,80 та 352,40 грн, та стягнути витрати на проведення оцінок виконаних ремонтних робіт, матеріалів, вартості гаражу, рухомого та нерухомого майна на загальну суму 1600,00 грн, а також вартість експертиз у розмірі 20523,83 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 07.03.2008 року уклав шлюб з відповідачем, від якого в них є донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після укладання шлюбу мешкали в квартирі АДРЕСА_1 , де зробили ремонт, вклавши в це значні кошти: в 2016 році - утеплили зовні стіни, на що було витрачено 19800,00 грн на матеріали та 7000,00 грн. складає вартість роботи позивача; замінили поли, витративши при цьому на матеріали 17100,00 та 5000,00 грн - вартість роботи позивача, в 2017 році -замінили вхідні двері витративши 6300,00 грн, встановили ковані решітки на вікна вартістю 5850,00 грн, встановили систему сигналізації для будинку з датчиком WIFI Alarm JYX-W-G600, вартістю 1870,00 грн, встановили відеодомофон Arny AVD-710MD, вартістю1445,00 грн, а також в період шлюбу придбали: ліжко двоспальне дерев`яне, вартістю 1800,00 грн, електричну м`ясорубку, вартістю 900,00 грн, планшет Lenovo Tab 7 Essential TB-7304F WiFi1/8GB NBC Black, вартістю 1200,00 грн, хлібопічку MOULINEX OW210130, вартістю 1500,00 грн, автоматику на газовий котел, вартістю 630,00 грн, тонометр NISSEI DS-11a, вартістю 960,00 грн, праску Philips Azur Performer Plus Gc4517/20, вартістю 720,00 грн, телевізор Samsung, вартістю 10540,00 грн, міксер BRAUN, вартістю 1050,00 грн, шафу купе, вартістю 15300,00 грн, яку він сам зібрав і роботу оцінює у 5000,00 грн, портативний жорсткий диск Verbatim Store, вартістю 600,00 грн, разом на загальну суму 37885,00 грн. Загальна вартість рухомого та нерухомого майна та виконаних робіт, з урахуванням висновків експертів, складає 122030,00 грн, одну другу частину якої просить позивач йому компенсувати, у розмірі 63846,00 грн.

Відповідач ОСОБА_3 у відзиві на позов зазначає, що вважає позовні вимоги ОСОБА_1 безпідставними та такими, що не відповідають дійсності, оскільки не підтверджені доказами, а ґрунтуються тільки на ймовірних припущеннях позивача.

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, надавши суду пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просили позов задовольнити.

Відповідач та його представник у судовому засіданні позов не визнали повністю, проти його задоволення заперечували, надали суду пояснення, аналогічні викладеним у відзиві.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

07 березня 2008 року між сторонами було зареєстровано шлюб, який 20 листопада 2018 року рішенням Чугуївського міського суду Харківської області розірвано (а.с.5, 37 т.1).

Від шлюбу сторони мають доньку, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На теперішній час домовленості про добровільний розподіл майна, що є спільною власністю, між сторонами не досягнуто.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За положеннями статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Частиною другою статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно з частиною першою статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За приписами частини першої статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та статтею 372 ЦК України.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Судом встановлено, та підтверджено сторонами, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 , в якій мешкало колишнє подружжя, належить батькам ОСОБА_3 ОСОБА_7 та ОСОБА_7 , по Ѕ частці кожному, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 19 грудня 2018 року державним нотаріусом Чугуївської державної нотаріальної контори Оксендлєр О.Б., реєстровий № 12952, 12954 відповідно.

Позивач жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував обсяг спільно нажитого майна, переліченого в позовній заяві та час його придбання не надав. Матеріали справи містять квитанцію від 30 травня 2016 року, яка підтверджує факт придбання телевізора Samsung, вартістю 11220,00 грн. (а.с.132 т.2), однак позивач в ході судового засідання зазначив, що кошти на його придбання надав батько відповідача, тому вважати його спільною сумісною власністю подружжя, виходячи з приписів ст.60 СК України, суд не вбачає підстав.

Посилання в позовній заяві на те, що гараж, загальною площею 20,4 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 був придбаний колишнім подружжям за спільні кошти, не підтверджено належним чином.

Наданий позивачем технічний паспорт (а.с.1-4 т.2) та розписка (а.с.133 т.2) не є підставою для набуття права власності зазначеного гаражу, не породжує жодних правових наслідків, в підтвердження права власності на спірний гараж, оскільки, відповідно до чинного законодавства, без належного укладення договору купівлі-продажу цього нерухомого майна, підтвердити право власності на гараж неможливо.

Доказів укладення відповідного договору купівлі-продажу гаражу, яке породжувало б набуття права власності на спірне нерухоме майно придбане в період шлюбу ОСОБА_1 , не надано.

До показів позивача наданих в судовому засіданні, в підтвердження заявлених позовних вимог в якості свідка, суд відносить критично, оскільки вони протирічать іншим дослідженим доказам по справі.

У правовій позиції ВСУ у справі № 6-2565цс16 зазначено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч.ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Беручи до уваги те, що позивачем висловлена згода на отримання грошової компенсації, однак проти цього заперечує відповідач та нею на депозитний рахунок суду попередньо відповідної грошової суми не внесено, позивачем вимоги щодо визнання ідеальних часток подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишення майна у їх спільній частковій власності не заявлено, тому суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, керуючись принципом диспозитивності цивільного судочинства, передбаченого ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 5 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, №23, ЄСПЛ, від 18 липня 2007 року).

На підставі ст.141 ЦПК України, суд не вбачає підстав для стягнення судового збору та витрат пов`язаних з вчинення інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи з позивача, оскільки йому в задоволенні позовних вимог відмовлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 5, 13, 76-81, 141, 263, 265, 268 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , про поділ спільного майна подружжя надбаного за час шлюбу відмовити.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга може бути подана до або через Чугуївський міський суд Харківської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_4 , паспорт НОМЕР_1 , ІПН НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_5 , паспорт НОМЕР_3 .

Повний текст рішення суду виготовлений 23 лютого 2021 року.

Суддя: С.А. Оболєнська