РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2021 року місто Львів

Галицький районний суд міста Львова у складі:

головуючого судді Стрельбицького В.В.,

за участю секретаря судового засідання Собко В.В.,

представника відповідача Ревера С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Бондаренко Віктор Геннадійович до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики (розпискою),

встановив:

ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Бондаренко Віктор Геннадійович звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики (розпискою).

Обґрунтовуючи позов покликається на те, що ОСОБА_1 надав у 2003 році, ОСОБА_2 у борг грошові кошти у сумі 10 000,00 доларів США, згідно першої розписки, яка була надана відповідачем ОСОБА_1 . В січні 2006 року, повернувши позивачу лише 5000,00 доларів США, відповідачем було написано розписку на суму 5000,00 доларів США, які він зобов`язався повернути після продажу станків для перешліфування коленвалів. Підтвердженням надання ОСОБА_1 та отримання ОСОБА_2 зазначених коштів є відповідна розписка, написана відповідачем власноручно 10.01.2006 р. Раніше написана ОСОБА_2 розписка на 10 000,00 тис. доларів США була повернута останньому при отриманні частини боргу в сумі 5000 доларів США та нової розписки на 5000 доларів США. На початку червня 2020 року позивачу стало відомо про реалізацію відповідачем вищезгаданих станків наприкінці травня. 12.06.2020 р. відповідачу було направлено листа з вимогою щодо повернення позиченої в нього суми грошових коштів, проте останнім було проігноровано дане звернення та не повернуто позичених коштів. Оскільки відповідачем не повернуто грошових коштів, позичених у ОСОБА_1 за умовами розписки та, як наслідок, не виконано зобов`язань, позивач звертаючись до суду просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики (розписки) від 10.01.2006 р. в сумі 148 303,00 грн., з яких: сума основного боргу - в сумі 5000 доларів США, що еквівалентно 141 850,00 грн.; сума 3% річних від простроченої суми - 2151,00 грн., сума відсотків за користування коштами за відповідний період - 4302,00 грн. Також просить стягнути з ОСОБА_2 судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 1483,03 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000 грн.

Представник відповідача подав відзив на позовну заяву, згідно якого позов заперечив, вказуючи, що за своєю правовою природою вищенаведена розписка не може вважатися належним доказом укладення між позивачем і відповідачем договору позики, оскільки факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Вказаного не вбачається з представленої позивачем розписки. Згідно з розпискою від 10 січня 2006 року відповідач лише зобов`язався віддати позивачу грошові кошти у сумі 5 000 доларів США після продажу станків для перешліфування коленвалів, а не повернути отриману у борг суму коштів. Таким чином, між позивачем та відповідачем відсутні правовідносини, які виникають за договором позики, а відтак вимоги позивача щодо повернення 5 000 доларів США за неіснуючим договором є безпідставними. Просив застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову повністю. Також, просив стягнути з позивача судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі 6 000 гривень.

Представник позивача подав заяву про розгляд справи за його та позивача відсутності. Також надіслав на адресу суду відповідь на відзив, у якому вказав, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Щодо позовної давності зазначив, що після отримання від відповідача розписки позивач з певною періодичністю цікавився в останнього про стан справ щодо продажу станків, спілкуючись з цього приводу спочатку з інтервалом декілька разів на рік, надалі раз в рік. І приблизно в 2011 році відповідач запропонував, що у випадку реалізації станків сам повідомить по це позивача та розрахується із ним. Тому позивач і очікував відповідного повідомлення від відповідача. Позивач дізнався про факт продажу станків від спільного знайомого і колишнього товариша по службі в ході телефонної розмови в травні 2020 року. І лише після цього факт продажу станків в 2013 році підтвердив позивачу і сам відповідач. З цих підстав просив поновити строк позовної давності на звернення до суду.

Cуд, дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи представника відповідача, оцінивши наявні по справі докази, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено наступне.

Відповідно до розписки від 10.01.2006 року ОСОБА_2 зобов`язався після продажу станків для шліфування коленвалів повернути ОСОБА_1 5 (п 'ять) тисяч $ США.

Позивач стверджує, що ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання за договором позики не виконав у встановлений договором строк не виконав, позику не повернув. В січні 2006 року, повернувши позивачу лише 5000,00 доларів США, відповідачем було написано розписку на суму 5000,00 доларів США, які він зобов`язався повернути після продажу станків для перешліфування коленвалів. Підтвердженням надання ОСОБА_1 та отримання ОСОБА_2 зазначених коштів є відповідна розписка, написана відповідачем власноручно 10.01.2006 р. Раніше написана ОСОБА_2 розписка на 10 000,00 тис. доларів США була повернута останньому при отриманні частини боргу в сумі 5000 доларів США та нової розписки на 5000 доларів США.

12.06.2020 року відповідачу було направлено листа з вимогою щодо повернення позиченої в нього суми грошових коштів, яка залишена ОСОБА_2 без відповіді.

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15 та від 08 липня 2019 року у справі № 61-20376св18.

Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що в разі якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Статтею 611 ЦК України передбачено, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі і сплата неустойки. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання-ч.1 ст.625 ЦК України.

Разом з тим, надана позивачем на підтвердження укладення договору позики розписка не може бути підтвердженням укладення між сторонами договору позики, оскільки з її змісту не вбачається дата укладення договору, відсутня фіксація факту передачі грошових коштів від позивача ОСОБА_1 в якості позики із зобов`язанням відповідача ОСОБА_2 їх повернення, а також відсутня інформація про умови договору, зокрема сума позики, строк та умови її повернення.

Натомість розписка від 10.01.2006 р. підтверджує лише, що відповідач зобов`язався віддати позивачу грошові кошти у сумі 5000 $ США після продажу станків для перешліфування коленвалів, а не повернути отримані у боргу грошові кошти. Варто також відзначити, що розписка містить напис «$» в частині зазначення валюти зобов`язання, а не «долар». І хоча загальновідомим є той факт, що відображення грошової одиниці «долар» інколи замінюється позначкою «$», таке відображення валюти чи предмету зобов`язання також може допускати різне тлумачення.

Суд враховує, що відповідач не заперечує факту написання ним розписки, проте заперечує отримання у борг будь-яких коштів, оскільки розписка була написана з метою вирішення питанняпродажу станків для перешліфування коленвалів.

Підтвердження відповідачем повернення грошових коштів позивачу не свідчить про існування між сторонами саме боргового зобов`язання.

Таким чином, з огляду на те, що розписка може підтверджувати факт укладення договору позики, лише в тому випадку, коли в ній вказані умови договору, відомості про передачу у власність другій стороні (позичальникові) грошових коштів або інших речей, які визначені родовими ознаками, зобов`язання позичальника повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості у визначені строки та у визначеному порядку, надана позивачем розписка, не підтверджує, в розумінні положень ст. ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України, існування укладеного у письмовій формі між сторонами саме договору позики.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Отже, аналізуючи всі наявні докази по справі в їх сукупності, з точки зору належності, достатності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилалася ОСОБА_1 у своїй позовній заяві, як на підставу позову, не знайшли свого підтвердження, відтак відсутні законні підстави для стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором позики (розписки) від 10.01.2006 р. в сумі 148 303,00 грн., суми 3% річних від простроченої суми та сума відсотків за користування коштами за відповідний період.

Суд, дослідивши надані позивачем докази на підтвердження своїх вимог та оцінивши їх за правилами ст. 81 ЦПК України в сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами, проаналізувавши доводи учасників процесу, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з їх безпідставністю.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Зважаючи на недоведення позивачем та не встановлення судом порушення права, за захистом якого позивач звернувся до суду, тобто безпідставність позову, суд не вбачає підстав для застосування у даній справі положень законодавства з приводу застосування строків позовної давності.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Таким чином, судові витрати по справі слід залишити за позивачем.

Вирішуючи питання про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу суд виходить з наступного.

Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України). Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Як встановлено судом, між відповідачем ОСОБА_2 та адвокатським об`єднанням «Мицик, Кравчук і партнери» укладено договір про надання правової допомоги №22 від 20.01.2021 р. року, предметом якого є надання клієнту правничої допомоги у цивільній справі №461/10325/20.

Відповідно до акту приймання-передачі наданих послуг від 01.02.2021 року, згідно договору, вартість послуг, наданих адвокатським об`єднанням становить 6000,00 гривень. Факт оплати коштів в сумі 6000,00 гривень адвокатському об`єднанню підтверджується платіжними дорученнями від 01.02.2021 р. та 02.02.2021 р.

Суд вважає, що визначена адвокатським об`єднання сума гонорару є обґрунтованою, такою, що відповідає складності справи та часу, який затрачено на фактичне надання правової допомоги, обсягом, наданих адвокатом послуг, у зв`язку з чим вказана сума підлягає відшкодуванню в повному обсязі.

Відтак, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати понесені відповідачем на професійну правничу допомогу, які становлять 6 000,00 гривень.

Керуючись ст.ст.258, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Бондаренко Віктор Геннадійович до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики (розпискою) відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6 000 гривень 00 копійок.

Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Повне рішення складено 23 лютого 2021 року

Головуючий суддя Стрельбицький В.В.