Справа №333/4863/21
Провадження № 2/333/3259/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2021 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючої судді Наумової І.Й.,

за участю секретаря судового засідання: Кунець В.В.,

позивача: ОСОБА_1

відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, про усунення перешкод у здійсненні права власності, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулися до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування позову позивачем зазначено, що вони є співвласниками квартири АДРЕСА_1 (по 1/2 кожному). В належній їм квартирі зареєстровані: ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та відповідачі по справі - ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Це друга дружина позивача ОСОБА_3 та її повнолітній син. В 2017 році подружнє життя між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 припинилося. Шлюб розпався і відповідачі у грудні 2017 року переїхали на інше постійне місце проживання, перевезли усі свої речі. З того часу вони не знають, де відповідачі фактично мешкають. Вони не спілкуються з ними. Реєстрація відповідачів в належній їм квартирі призводить до того, що вони змушені нести додаткові витрати на сплату комунальних послуг, не мають можливості оформити субсидію на сплату комунальних послуг. Відповідачі даною квартирою не цікавляться, ніяких витрат по сплаті за комунальні послуги не несуть. Зважаючи на вище викладене, позивачі змушені звернутися з даним позовом. На підставі вищевикладеного, позивачі просять суд усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні своєю власністю шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право на користування квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29.07.2021 р. відкрито провадження по даній цивільній справі та призначено її розгляд у загального позовному провадженні, сторонам та третій особі встановлений строк для надання заяв по суті справи.

Відповідачі скористались своїм процесуальним правом та надали відзиви на позов. Відповідачі в своїх відзивах зазначили, що відповідач ОСОБА_2 та позивач ОСОБА_3 мають спільну дитину - ОСОБА_5 , який зареєстрований також у спірній квартири. Відповідно до чинного законодавства, дитина яка не досягла 10-річного віку повинна бути зареєстрована з тим із батьків з ким постійно проживає. Відповідачі зазначають, що вони не мають свого власного житла, тому вважають неправомірним та безпідставним подання цього позову до суду. На сьогоднішній день позивач ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , 2002 р.н., який також зареєстрований у спірній квартирі тривалий час живуть, працюють та навчається в м. Києві. Тому вони також втратили право користування житловим приміщенням. Відсутність прописки у призовника або військовозобов`язаного, в даному випадку це є ОСОБА_4 1997 р.н., призводить до порушення порядку військового обліку. Несвоєчасна реєстрація за місцем проживання та відсутність штампу про прописку може призвести до звинувачення в ухиленні від військового обліку (через не постановку на нього) і притягнення до кримінальної відповідальності за ст. 337 КК України. Щодо компенсування комунальних витрат, відповідачі до них не звертались. В позовній заяві позивач ОСОБА_3 зазначає неправдиву інформацію щодо місця їх мешкання та спілкування. Йому відомі їх телефон та їх адреса, також ці данні зазначені в заявах які перебувають у виконавчих провадженнях в яких ОСОБА_3 є боржником та з якими він має змоги ознайомлюватися.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала даний позов та просила його задовольнити.

Позивач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце слухання справи повідомлений, заяв про відкладення справи не заявляв. В підготовчому засіданні наполягав на задоволенні позовних вимог.

З огляду на вищевказане, суд дійшов висновку, про можливість розглянути справу за його відсутності.

Відповідачка в судовому засіданні заперечувала відносно задоволення позовних вимог, просила відмовити з підстав зазначених у відзиві на позов. Пояснила, що дійсно протягом тривалого часу вона та її син відповідач по справі, не мешкають в спірній квартирі, оскільки позивачі їм перешкоджають там мешкати. Вони і в подальшому не будуть мешкати в цій квартирі, але хотіли б, щоб місце проживання їх було зареєстроване у спірній квартирі.

Відповідач ОСОБА_4 в судове не з`явився, про час, дату та місце слухання справи повідомлений.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце слухання справи повідомлені.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та інші докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Позивачі перебували у шлюбі, який розірваний 15.04.2008 р., що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 .

Позивачі є власниками квартири АДРЕСА_1 (по 1/2 кожному), що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 03.08.2003 р., посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Буцикіною Л.Л., копією ухвали Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20.06.2011 р., витягами з реєстру права власності.

18.04.2015 р. позивачка уклала шлюб з ОСОБА_8 , після чого стала іменуватися прізвищем « ОСОБА_9 », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 .

Позивач ОСОБА_3 та відповідачка ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбу з 25.03.2011 р., від цього шлюбу мають малолітню дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 17.05.2018 р. шлюб між ними розірваний, що підтверджується копією рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16.04.2018 р.

Відповідач ОСОБА_4 є сином відповідачки ОСОБА_2 , дана обставина повідомлена відповідачами та не заперечувалась позивачами.

Позивачі та відповідачі зареєстровані у спірній квартирі, дана обставина визнана сторонами по справі та підтверджується матеріалами цієї справи.

Згідно Акту, складеного ОСББ «ПРИВАТ-10» від 18.05.2021 р., відповідачі зареєстровані у спірній квартирі, але не мешкають в ній з грудня 2017 р., особових речей ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в даній квартирі не виявлено. З даного Акту вбачається, що в цій квартирі також зареєстрований малолітній син позивача та відповідачки.

Допитана в судовому засіданні, в якості свідка ОСОБА_10 , пояснила, що вона є сусідкою позивачів та подругою позивачки, досить часто приходить до неї в гості, але не бачила, що там мешкали відповідачі або намагалися вселитися.

Допитана в судовому засіданні, в якості свідка ОСОБА_11 , пояснила, що вона є сусідкою позивачів та відповідачів, а також товаришує з позивачкою, їй відомо, що колись мешкала відповідачка з сином за цією адресою, але в 2016 чи 2017 р. вони вже не живуть в даній квартирі, мешкати їм ніхто не перешкоджав.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У п. п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (із подальшими змінами та доповненнями), роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

З огляду на вищезазначене, оцінивши вищезазначені докази, суд дійшов висновку, що у відповідачів, як у членів сім`ї співвласника квартири ОСОБА_3 , виникло право користування квартирою АДРЕСА_1 . При цьому з грудня 2017 р. відповідачі з власної волі виїхали з цієї квартири та не мешкають в ній до теперішнього часу, без поважних причин. Відповідачами не надано доказів, що вони брали участь в оплаті житлово-комунальних послуг, після того, як виїхали з квартири чи вчиняла інші дії, які б свідчили про їх інтерес в збереженні свого права користування вищезазначеним житловим приміщенням. Доказів, що позивачі чи ще будь-хто перешкоджав вселитися до квартири, суду не надано. Поважність причин не проживання відповідачів в даній квартирі, яка належить позивачам, понад рік (протягом п`яти років) суду не доведена належними допустимими доказами. Будь-якої домовленості між сторонами щодо тривалості їх непроживання в цій квартирі не було.

Таким чином, в зв`язку з тим, що відповідачі без поважних причин не мешкають в спірній квартирі понад рік, вони втратили право на користування цим житлом.

Реєстрація відповідачів у квартирі, що належить позивачам на праві спільної власності, які безпідставно в ній не мешкають протягом тривалого часу, не несуть витрати на утримання цього майна, перешкоджає позивачам у належному здійсненні ним свого права власності, в тому числі права відчужити, цю квартиру.

Посилання відповідачів, що визнання їх такими, що втрата ними права користування спірною квартирою, призведе до порушенням ними Кодексу України про адміністративні правопорушення законодавства, суд вважає голослівними, оскільки, як вбачається з матеріалів справи останні наразі мешкають в іншому житлі, яке відповідачка зазначає в певних процесуальних документах (наприклад в матеріалах виконавчого провадження на що посилається вона у своєму відзиві на позов), як місце свого проживання, за адресою: АДРЕСА_2 . Зі слів відповідачка ОСОБА_2 її син відповідач ОСОБА_4 мешкає за адресою: АДРЕСА_3 . Відповідачі не надали суду докази, що вони не можуть зареєструвати своє фактичне місце проживання або що в них відсутнє інше житло, в якому вони можуть жити на законних підставах.

Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, оскільки відповідно до вимог Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги законні, обґрунтовані, в зв`язку з чим підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, про усунення перешкод у здійсненні права власності, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, - задовольнити в повному обсязі.

Усунути ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , перешкоди у здійсненні ним свого права власності на квартиру АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , такими що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартиру АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складений 16.12.2021 р.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя І.Й. Наумова