Номер провадження: 22-ц/813/2122/21
Номер справи місцевого суду: 520/7077/19
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О. І.
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2021 року м.Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,

розглянувши у м. Одесі справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 травня 2019 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Київської районної адміністрації Одеської міської ради про встановлення факту спільного проживання і визнання права на користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

01.04.2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Київської районної адміністрації Одеської міської ради про встановлення факту родинних відносин та визнання права на користування житловим приміщенням. Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_4 , який з 26.05.2010 року був наймачем житлової площі, яка складається із двох кімнат, площею 25,8 кв.м. ізольованої квартири АДРЕСА_1 . Позивач зазначає, що вона є єдиною спадкоємицею першої черги за законом та у відведений шестимісячний термін звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Позивач посилається на те, що з 2007 року вона, залишаючись зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_2 , переїхала на постійне місце проживання в квартиру АДРЕСА_1 та вказала, що з цього часу проживала з її батьком ОСОБА_4 однією сім`єю. Позивач зазначила, що в шлюб батько більше не вступав та інших дітей немає. Крім іншого ОСОБА_3 зазначила, що в 2013 році зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 , в якому народилося троє дітей. В квартирі АДРЕСА_3 , де зареєстрована позивач, також проживають вісім чоловік. В жовтні 2018 року вона звернулася до Київської районної адміністрації Одеської міської ради з заявою про надання згоди на переоформлення договору найму житлової площі - ізольованої квартири АДРЕСА_1 , одна отримала письмову відмову. Тому позивач звернулася до суду з відповідним позовом, яким просила задовольнити (а.с. 2-4). 04.04.2019 року позивач подала до суду уточнену позовну заяву, в якій, крім іншого, раніше заявленого просила суд визнати факт спільного проживання однією сім`єю з покійним батьком - ОСОБА_4 (а.с. 19-21).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23.05.2019 року позов ОСОБА_3 був задоволений. А саме, суд вирішив встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_6 , 1991 року народження і ОСОБА_4 , 1965 року народження в квартирі АДРЕСА_1 з 2007 року по день смерті ОСОБА_4 04.10.2017 року. А також визнати за ОСОБА_3 право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 (а.с. 57-60).

Не погоджуючись з вказаним рішенням представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 15.07.2019 року звернувся до суду з апеляційною скаргою. Апелянт зазначає, що вказаним рішенням було порушено право ОСОБА_1 на житло. Зокрема, апелянт вказує на те, що ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 18.04.2019 року було відкрито провадження в справі № 520/8260/19 за позовом ОСОБА_1 до Київської районної адміністрації Одеської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 , визнання наймачем житла та зобов`язання змінити договір найму житла (квартири АДРЕСА_1 ). Крім того, апелянт звернув увагу на те, що встановлення факту проживання ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 також було предметом позову в справі № 521/2417/18, відповідачем в якій є ОСОБА_3 , яка на момент відкриття провадження в цій справі - № 520/7077/19 перебувала на розгляді в Одеському апеляційному суді, про що були обізнані як сама ОСОБА_3 , так і її адвокат Козирєва Н.В. При цьому апелянт звертає увагу на те, що ОСОБА_3 не заявляла клопотання про залучення в якості третьої особи ОСОБА_1 пропри те, що знала про її проживання в спірній квартирі. Апелянт зауважує, що ОСОБА_1 несла самотужки витрати на поховання чоловіка ОСОБА_4 , що підтверджується рахунком-фактурою, свідоцтвом про поховання, а також актом здачі-прийняття робіт. Крім того апелянт звернув увагу на те, що факт спільного проживання можуть підтвердити сусіди подружжя за місцем їх фактичного проживання, а також їх спільні друзі. Також апелянт зазначив, що окрім зазначеного, факт проживання однією сією також підтверджується даної медичної книжки та медичної картки ОСОБА_1 з посиланням на адресу: АДРЕСА_4 , даними про сплату житлових та комунальних послуг з посиланням на особовий рахунок ОСОБА_4 , але за підписом ОСОБА_1 . Апелянт зауважила, що під час судового засідання в Одеському апеляційному суді в межах розгляду справи № 521/2417/18 (за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ПАТ КБ «Південний»), яке відбулось 10.07.2019 року, представник відповідачки ОСОБА_3 адвокат Козирєва Н.В. жодного разу не згадала про наявність рішення Київського районного суду мю Одеси від 23.05.2019 року в справі № 520/7077/19, що, на думку відповідача, свідчить про те, що позивачка та її представник обізнані про необґрунтованість оскаржуваного рішення через недостовірність наданих ними доказів. Окрім зазначеного, апелянт посилається на те, що не має іншого житла, окрім спірної квартири. Апелянт вважає за доцільним витребувати оригінали доказів, на які посилається позивач. Враховуючи наведене апелянт просить суд задовольнити апеляційну скаргу, скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог (а.с. 66-70).

16 вересня 2019 року представником ОСОБА_3 ОСОБА_7 було подано відзив на апеляційну скаргу у якому зазначила, що ОСОБА_1 в якості третьої особи до цивільної справи №520/7077/19 не залучалась, через відсутність правових підстав, звертаючись до суду із апеляційною скаргою ОСОБА_1 також не довела наявність у неї правового зв`язку із сторонами спору або із судовим рішенням. Окрім того, представник позивача звертає увагу суду на справу №521/2417/18, за результатами розгляду якої ОСОБА_1 , було відмовлено у задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права спільної сумісної власності (а.с.190-191).

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 15, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Сторони про час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Клопотань про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції не подавали до суду. При цьому, апеляційним судом було відхилено клопотання представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 про відкладення слухання справи, оскільки матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення справи по суті, відтак особиста участі ані апелянта, ані її представника не є необхідною.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Приймаючи рішення у справі суд першої інстанції виходив з того, що факт того, що позивач рідна дочка наймача житлового приміщення за згодою наймача заселилась до квартири, більше 10 років постійно проживала разом з наймачем у цій квартирі однією сім`єю, і набула рівного з наймачем права користування жилим приміщенням доведено: медичними картками амбулаторного хворого ОСОБА_8 , оформленими в 2007 році, поясненнями свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , товарними чеками на ім`я ОСОБА_12 на придбання меблів та їх доставку за адресою АДРЕСА_4 за 2013 рік, ощадною книжкою на ім`я ОСОБА_12 , оформленою в 1991 році, де в 2007 році зазначено домашню адресу АДРЕСА_4 та документами, які свідчать, що витрати на поховання ОСОБА_4 понесла позивач.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки наведені посилання суду першої інстанції є необґрунтованими, оскільки не відповідають матеріалам справи виходячи із наступного.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до Розпорядження на право переоформлення договору найму, виданого Київською районною адміністрацією Одеської міської ради 26.05.2010 року, №1969/039-п/с, на підставі розпорядження голови Київської районної адміністрації Одеської міської ради №360 від 21.05.2010 року визнано ОСОБА_4 наймачем житлової площі, що складається з двох кімнат, площею 25,80 кв.м., ізольованої квартири АДРЕСА_1 за раніше укладеним договором найму, та відкрито йому особистий рахунок на вказану житлову площу. Склад родини одна особа (а.с.6).

Відповідно до свідоцтва про народження, ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась ОСОБА_12 , мати ОСОБА_13 , батько ОСОБА_4 (а.с.8).

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що 04.10.2017 року складено відповідний актовий запис №10087, що вбачається з свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_1 , виданого Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області (а.с.7).

01.04.2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Київської районної адміністрації Одеської міської ради про встановлення факту родинних відносин та визнання права на користування житловим приміщенням.

На обґрунтування своїх вимог позивач посилається на такі докази: Свідоцтво про народження, свідоцтво про укладання шлюбу, свідоцтво про смерть ОСОБА_4 , письмову відповідь з нотаріальної контори щодо документів, необхідних для оформлення права на спадщину за законом, письмову відповідь Київської райадміністрації, медичні карти амбулаторного хворого ОСОБА_8 , оформлені в 2007 році, де зазначена домашня адреса АДРЕСА_4 , товарні чеки на ім`я ОСОБА_12 на придбання меблів та їх доставку за адресою АДРЕСА_4 за 2013 рік, побутової техніки за 2014 рік, будівельних матеріалів за 2015 рік, ощадну книжку на ім`я ОСОБА_12 , оформлену в 1991 році, де в 2007 році зазначено домашню адресу АДРЕСА_4 , документи, які свідчать, що витрати на поховання ОСОБА_4 понесла позивач, пояснення свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За положеннями ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні перерахував надані позивачкою до позовної заяви докази, втім не надав їм жодної оцінки та, у порушення вимог ст. 89 та 263 ЦПК України, ухвалив необґрунтоване судове рішення.

Оцінюючи належність та достатність наданих позивачкою доказів в розумінні ст. ст. 77, 78 ЦПК України, апеляційний суд зазначає наступне.

Щодо наданих ОСОБА_3 медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_8 , де зазначена домашня адреса АДРЕСА_4 , апеляційний суд звертає увагу, що посилаючись у оскаржуваному судовому рішенні на відповідний доказ, суд першої інстанції зазначив, що відповідну медичну картку було оформлено у 2007 році та зазначено адресою місця проживання хворого АДРЕСА_4 , втім з ксерокопії наданої позивачкою медичної книжки вбачається, що Медичну картку амбулаторного хворого №25673 ОСОБА_12 було складено відповідно до затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України 14.02.2012 № 110 форм первинної облікової документації, отже оформлення медичної картки хворого ОСОБА_8 відбулось не раніше 2012 року.

Окрім того пунктом 5 ІНСТРУКЦІЇ щодо заповнення форми первинної облікової документації № 025/о Медична карта амбулаторного хворого №___, затвердженої Наказом Міністерства охорони здоров`я України 14.02.2012 № 110 встановлено, що у пунктах 1 - 6 титульної сторінки форми зазначаються: прізвище, ім`я, по батькові, стать, дата народження, телефони: домашній та робочий, місце проживання пацієнта згідно з паспортними даними, місце роботи, посада.

У позовній заяві ОСОБА_3 зазначає, що зареєстрована, однак не проживає у квартирі АДРЕСА_3 . Разом з тим, такі доводи позивачки не підтверджено жодними доказами, не містять матеріали справи і доказів реєстрації місця проживання ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_4 . А отже заповнення пункту 5 Медичної картки амбулаторного хворого №25673 ОСОБА_14 , вочевидь, відбувалось не на підставі паспортних даних пацієнта, а з її слів. Відтак, апеляційний суд відхиляє надану позивачкою ксерокопію медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_8 як неналежний доказ.

Щодо наданої позивачкою ксерокопії ощадної книжки на ім`я ОСОБА_12 , апеляційний суд звертає увагу, що посилаючись у оскаржуваному судовому рішенні відповідний доказ, суд першої інстанції зазначив, що у відповідній ощадній книжці 2007 році зазначено домашню адресу АДРЕСА_4 . Втім, апеляційний суд звертає увагу на те, що з наданих позивачкою ксерокопій сторінок ощадної книжки встановити, що приписка « АДРЕСА_4 » було зроблено саме у 2007 році, встановити, що зазначена адреса вказана, як адреса місця проживання особи, як і те ким та на підставі чого відповідну інформацію було внесено до ощадної книжки неможливо. Таким чином, апеляційний суд відхиляє надані позивачкою ксерокопії ощадної книжки через їх невідповідність вимогам, встановленим ст. ст. 77, 78 ЦПК України.

Надані позивачкою ксерокопії товарних чеків також не можуть бути прийняті як належні, допустимі та достатні докази проживання позивача із ОСОБА_4 , виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» №265/95-ВР (у ред., що діяла на час придбання відповідних товарів, відповідно до зазначених у наданих позивачко. копіях товарних чеків дат), розрахунковий документ документ встановленої форми та змісту. Це може бути касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо, що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, купівлі-продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених цим Законом, і зареєстрований у встановленому

Відповідно до п.2 ч.1 ст.3 ЗУ «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» №265/95-ВР Суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг зобов`язані видавати особі, яка отримує або повертає товар, отримує послугу або відмовляється від неї, розрахунковий документ встановленої форми на повну суму проведеної операції

Виходячи із системного тлумачення змісту ЗУ «Про захист прав споживачів», а також визначення Законом №265 терміну «розрахункові документи», до яких, зокрема, відносяться товарні чеки, то можна вважати, що товарний чек повинен містити напис «Товарний чек» та за змістом відповідати вимогам Положення за виключенням відображення в ньому фіскального номера РРО, напису «Фіскальний чек».

Втім, надані позивачкою ксерокопії «чеків» необхідних обов`язкових реквізитів не мають, зокрема із жодної наданої позивачкою ксерокопії «чеків» встановити суб`єктами господарювання яким було здійснено продаж відповідного товару неможливо. Окрім того, товарні чеки «без номера» від 05.01.2013 року (а.с. 24) та від 25.04.2015 року (а.с. 26) не містять навіть назви продавця; у роздруківках від 10.05.2014 року (а.с. 25), від 22.03.2016 року (а.с.27) та товарного чеку від 25.04.2015 року (а.с. 26) інформація щодо адреси доставки та ім`я отримувача вочевидь приписана іншою собою після заповнення відповідної інформації щодо придбаного товару та його вартості, а у товарному чеку від 25.04.2015 року (а.с. 26) адресою доставки взагалі зазначено іншу адресу «вул. Тульская 22/14».

Також апеляційний суд зазначає, що враховуючи, те, що позивачка була рідною дочкою померлого ОСОБА_4 , з яким з її ж слів знаходилась у добрих відносинах, вважати, що придбання речей ОСОБА_3 із доставкою на адресу батька (раз на рік) не свідчить про факт їх сумісного проживання, а надання підтримки у тому числі, матеріальної членам родини, батькам є моральним обов`язком кожного свідомого громадянина.

Окрім того, в оскаржуваному судовому рішенні суд першої інстанції посилається на надані позивачкою документи, які свідчать, що витрати на поховання ОСОБА_4 понесла позивач, втім апеляційний суд звертає увагу, що матеріали справи взагалі не містять жодних доказів відповідних обставин.

Щодо пояснень свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

У своїх письмових поясненнях ОСОБА_9 зазначає, що є сусідкою по комунальній квартирі та рідною тіткою ОСОБА_3 , проживає в квартирі АДРЕСА_3 (а.с. 42). Факт її проживання в квартирі АДРЕСА_3 підтверджується відміткою у паспорті щодо місця реєстрації (а.с. 44). Відтак, апеляційний суд вважає за можливе прийняти пояснення свідка в частині тверджень ОСОБА_15 про непроживання племінницею більше 10 років за місцем реєстрації, оскільки як сусідка вона могла безпосередньо бути свідком відповідних подій. Втім до тверджень ОСОБА_9 про переїзд ОСОБА_3 у 16 років саме до батька вул. Тульська, щодо матеріальної можливості ОСОБА_4 утримувати доньку, ведення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 спільного господарства та іншого апеляційний суд відноситься критично, адже можливості безпосередньо спостерігати за квартирою АДРЕСА_1 , враховуючи її місце проживання та відсутність дружніх стосунків між нею та ОСОБА_4 . ОСОБА_9 не мала.

ОСОБА_10 у своїх письмових поясненнях зазначає, що є дружиною рідного брата покійного ОСОБА_4 та неодноразово приїжджала до квартири АДРЕСА_1 та пояснює, що ОСОБА_3 після розлучення батьків проживала із батьком за вищенаведеною адресою (а.с.45-46). Втім, апеляційний суд відхиляє такі доводи свідка, адже з наявних у матеріалах справи доказів встановити факт родинних відносин між ОСОБА_10 та ОСОБА_4 неможливо.

Окрім того, відповідно до ч. 1, 2 ст. 69 ЦПК України свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. Свідок зобов`язаний з`явитися до суду за його викликом у визначений час і дати правдиві показання про відомі йому обставини. За відсутності заперечень учасників справи свідок може брати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Суд може дозволити свідку брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції незалежно від заперечень учасників справи, якщо свідок не може з`явитися до суду через хворобу, похилий вік, інвалідність або з інших поважних причин.

Відповідно до чч. 1-7 ст. 230 ЦПК України кожний свідок допитується окремо. Свідки, які ще не дали показань, не можуть перебувати в залі судового засідання під час розгляду справи. Перед допитом свідка головуючий встановлює його особу, вік, рід занять, місце проживання і стосунки зі сторонами та іншими учасниками справи, роз`яснює його права і з`ясовує, чи не відмовляється свідок із встановлених законом підстав від давання показань. Відмова від давання показань приймається судом шляхом постановлення ухвали. Якщо перешкод для допиту свідка не встановлено, головуючий під розписку попереджає свідка про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань та приводить його до присяги: "Я, (ім`я, по батькові, прізвище), присягаю говорити правду, нічого не приховуючи і не спотворюючи". Текст присяги підписується свідком. Підписаний свідком текст присяги та розписка приєднуються до справи. Допит свідка розпочинається з пропозиції суду розповісти все, що йому особисто відомо у справі, після чого першою ставить питання особа, за заявою якої викликано свідка, а потім інші учасники справи в черговості, передбаченій пунктом 3 частини п`ятої статті 227 цього Кодексу.

Втім, ані ОСОБА_9 , ані ОСОБА_10 у судовому засіданні не допитувались, про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань не попереджались, присяги не підписували. Причини неявки свідків у судове засідання на які посилалась представник позивача у судовому засіданні жодним чином підтверджені не були. А відтак відповідні пояснення свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 прийняті бути не можуть як недопустимі у розумінні ст. 78 ЦПК України.

З письмових ж пояснень ж ОСОБА_11 вбачається, що він як друг сім`ї та хресний старшої дитини позивачки підтверджує, що ОСОБА_4 до шлюбу проживав разом з дочкою, піклувався про неї, утримував (а.с.59), такі ж пояснення було надано свідком і у судовому засіданні, призначеному на 23 травня 2019 року, після підписання присяги свідка та попередження суду про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань.

З доданої позивачкою копії свідоцтва про шлюб, вбачається, що ОСОБА_12 уклала шлюб з ОСОБА_16 19 січня 2013 року (а.с.9).

Втім, у оскаржуваному судовому рішенні суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_11 стверджував, що ОСОБА_4 з 2007 року постійно проживав разом з дочкою, піклувався про неї, утримував, що інших дітей ОСОБА_4 не мав, що не відповідає матеріалам справи.

Таким чином, з наявних у справі доказів, встановити факт проживання позивачки із ОСОБА_4 після 2013 року не є можливим, а відтак апеляційний суд вважає позовні вимоги ОСОБА_3 до Київської райадміністрації Одеської міськради про встановлення факту спільного проживання і визнання права на користування житловим приміщенням недоведеними, а висновок суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог передчасним та необґрунтованим.

Інші доводи апеляційної скарги, зокрема щодо проживання апелянтки із ОСОБА_4 , апеляційний суд не приймає як такі, що на вішення справи по суті не вливають оскільки не відносяться до предмету доказування у даній справі, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Апеляційний суд в силу своїх процесуальних повноважень, визначених статтями 367, 374 ЦПК України, не має права на залучення на стадії апеляційного розгляду доказів, які не були подані до суду першої інстанції, за винятком надання учасником справи доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, як і повноважень на скасування рішення суду з направленням справи на новий судовий розгляд. Недоліки позовної заяви, а саме не надання позивачкою належних, допустимих і достатніх доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог, не можуть бути усунені при розгляді справи апеляційним судом, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування оскаржуваного рішення суду, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовуОСОБА_3 до Київської райадміністрації Одеської міськради про встановлення факту спільного проживання і визнання права на користування житловим приміщенням.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 травня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до Київської рай адміністрації Одеської міськради про встановлення факту спільного проживання і визнання права на користування житловим приміщенням - відмовити.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

17.02.2021 року м. Одеса