СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/14872/18

пр. № 2/759/201/21

18 листопада 2021 року Святошинський районний суд м. Києва у складі:

головуючого- судді Петренко Н.О.

за участі секретаря судових засідань Сироти А.О.

представника позивача ОСОБА_1

представників відповідача Риженка Д.М., Кубіка Б.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_3 ) про визнання недійсним договору дарування,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним, внаслідок фіктивності, договір дарування кв. АДРЕСА_4 , загальною площею 129,70 кв.м. укладений 23.10.2013р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Ємець К.Є. № реєстру 1758.

В обгрунтування позовних вимог посилалася на те, що під час вчинення виконавчих дій було з`ясовано, що у власності ОСОБА_3 перебувало майно у вигляді кв. АДРЕСА_4 , загальною площею 129,7 кв.м. Так, згідно з Інформаційною довідкою 82354602 від 14.03.2017р. за даними реєстру права власності на нерухоме майно, власником вказаної квартири був ОСОБА_3 . Проте з цієї ж довідки вбачається, що станом на час формування виписки відомості щодо права власності ОСОБА_3 на кв. АДРЕСА_4 були вже відсутні, що не давало змоги звернути стягнення на майно боржника ОСОБА_3 та задовольнити за його рахунок кредиторські вимоги ОСОБА_2 . З інформаційної довідки було встановлено, що з 23.10.2013р. право власності на кв. АДРЕСА_4 зареєстровано на ім`я ОСОБА_4 . При цьому ОСОБА_4 є дружиною ОСОБА_3 . Таким чином, позивач вважає, що дії сторін договору дарування від 23.10.2013р. були вочевидь спрямовані на фіктивний безоплатний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання у майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів. Оскільки, як вже зазначалось, 08.10.2013р. ухвалою Апеляційного суду м.Києва було залишено рішення Печерського районного суду м.Києва від 06.08.2013р. про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 10 999 231,00 грн.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 01.10.2018 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування передано за підсудністю до Шевченківського районного суду м.Києва.

Постановою Київського апеляційного суду від 15.11.2018р. вищевказану ухвалу суду скасовано та направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 14.02.2019 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з обставин викладених у позові.

Представники відповідача заперечували проти позовних вимог та зазначили, що жодне право, свобода чи інтерес ОСОБА_2 не було порушено. Для визначення правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. До позовної заяви не додано жодного доказу, який би міг підтвердити обгрунтованість позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилася про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Направила на адресу суду пояснення щодо позовної заяви та зазначила, що заявлені вимоги позивачем обгрунтовані припущенням про те, що дії сторін договору дарування від 23.10.2013р. були спрямовані на фіктивний безоплатний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання у майбутньому. Укладаючи договір дарування в 2013р. відповідачі, як ОСОБА_3 так і ОСОБА_4 , не передбачали та ніяких чином не могли достовірно передбачати ймовірність ухвалення рішень судів в 2016-2018 роках про поділ майна на користь позивача, що свідчить про відсутність на момент укладання договору дарування, умислу на укладення цього договору з метою уникнення гіпотетичних негативних наслідків судових рішень у майбутньому у зв`язку із фактичною відсутністю такого судового рішення, яке стосувалось би поділу нерухомого майна, належного ОСОБА_3 , а саме квартири АДРЕСА_4 , чи звернення стягнення на це майно на дату укладення оспорюваного договору. Укладання договору дарування від 23.10.2013р. здійснювалося за її згоди та бажання на вчинення цього правочину і вона була зацікавлена в отриманні такого дарунку та реєстрації вказаного об`єкту нерухомого майна на своє ім`я. Після укладення цього договору, що здійснено відповідно до вимог чинного законодавства України, попереднім власником була передана вся документація стосовно вказаного об`єкту нерухомого майна та надалі виключно вона розпоряджається даною квартирою. До позовної заяви ОСОБА_2 не додано жодного доказу, який міг би підтвердити обгрунтованість її позовних вимог.

Суд, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_3 належить на праві власності житловий будинок за адресою: АДРЕСА_5 ; земельна ділянка для індивідуального дачного будівництва АДРЕСА_19; гараж за адресою: АДРЕСА_6 , гараж НОМЕР_1 ; квартира за адресою: АДРЕСА_6 ; Ѕ частина квартири за адресою: АДРЕСА_8 ; нежилі приміщення з НОМЕР_4 по НОМЕР_5 (групи приміщень НОМЕР_6 літ.А) АДРЕСА_9 ; нежилі приміщення з НОМЕР_4 по НОМЕР_7 (групи приміщень НОМЕР_8 літ.А) АДРЕСА_9 ; квартира за адресою: АДРЕСА_10 ; нежилі приміщення (номер-апартаменти з кухнею) АДРЕСА_11 ; квартира за адресою: АДРЕСА_12 ; квартира за адресою: АДРЕСА_13 ; квартира за адресою: АДРЕСА_14 ; гараж, машиномісце в підземному паркінгу АДРЕСА_15 , гараж НОМЕР_2 , АДРЕСА_16 ; гараж машиномісце в підземному паркінгу АДРЕСА_17 , гараж НОМЕР_3 , АДРЕСА_18 ; об`єкти нерухомості Чернігівська обл., м.Чернігів, «Аеропорт Чернігів» та інш. /а.с.56-90/.

23.10.2013р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_4 /а.с.160, т.1/.

Відповідно до свідоцтва про шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб 26.06.2010р/а.с.92/.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 просить суд визнати недійсним договір дарування квартири від 23.10.2013 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , оскільки дії відповідачів під час укладення цих договорів спрямовані не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно, з метою приховання в майбутньому за його рахунок виконанно судового рішення про стягнення грошових коштів.

Статтею 203 Цивільного Кодексу України, зокрема, встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини 1 та 3 статті 215 Цивільного Кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу…Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (частини 1 та 2 статті 234 Цивільного Кодексу України)..

Статтею 717 Цивільного Кодексу України встановлено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Так, договір дарування направлений на безповоротне припинення права власності у дарувальника і виникнення права власності у обдаровуваної особи, при цьому, обдаровуваний набуває право на майно,якого раніше у нього не було. Дарувальник повинен бути власником майна, що відчужується. Договір дарування є одностороннім. З його укладенням у сторін, як правило, не виникають взаємні або односторонні обов`язки. Щодо прав, то їх набуває лише обдаровуваний у вигляді повноважень власника стосовно прийнятого майна. Договір дарування завжди є безоплатним, тому дарувальник не має права вимагати від обдарованої особи зустрічних дій майнового або немайнового характеру. Це характеризує дарування як договір, що не передбачає яких-небудь зустрічних дій майнового або немайнового характеру.

Згідно ст.718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.

У відповідності до ч. 1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Велика палата Верховного суду в постанові від 03.07.2019 року, що винесена у справі №369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), зазначила наступне: «Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників: свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.».

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.».

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Ознака вчинення правочину лише для виду повинна бути властива діям обох сторін. Якщо одна сторона діяла лише для виду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Стаття 319 ЦК України встановлює, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Право власності за положеннями ст. 321 ЦК України є непорушним і ніхто не може протиправно бути обмеженим в реалізації свого права власності.

Тобто, ОСОБА_3 мав право вільно розпоряджатися своїм майном як власник, згідно ст.ст. 317, 319 ЦК України.

Судом достовірно встановлено, що спірна квартира набута ОСОБА_3 22.08.2012 року за договором купівлі-продажу під час перебування відповідачів у шлюбі. 23.10.2013 року укладено договір даруванн. Виконавче провадження відкрито 27.12.2016р.

Відповідно до ч. 1 ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оцінивши надані докази, суд доходить висновку про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факти, які б свідчили, що договір дарування квартири від 23.10.2013 року був укладений внаслідок фіктивності та не створював для сторін реальних правових наслідків та мав на меті вчинення прихованого правочину.

Крім того, слід зазначити, що квартира яка була подарована не є єдиним майном ОСОБА_3 . Згідно інформаційної довідки у ОСОБА_3 наявне інше майно за рахунок якого можуть бути задоволені вимоги стягувача.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що всупереч вимогам процесуального закону позивачем не надано суду достатніх та достовірних доказів, які б поза розумним сумнівом свідчили про недійсність договору, суд приходить до висновку про безпідставність, необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 273, 275, 279, 354, 355 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Святошинський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.О. Петренко