Справа № 521/9564/20
Провадження № 2/521/780/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2021 року місто Одеса

Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Бобуйока І.А.,

секретаря судового засідання Кушнірука О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Головного управління Національної поліції в Одеській області (місцезнаходження: 65080, м. Одеса, вул. Академіка Філатова, буд. 15-А) до ОСОБА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_4 (зареєстрованою/знятою з реєстрації по Одесі та Одеській області не значиться) про виселення з гуртожитку, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки та піклування Малиновської районного адміністрації Одеської міської ради (місцезнаходження: м. Одеса, вул. Генерала Петрова, буд. 22), -

В С Т А Н О В И В:

16.06.2020 року до Малиновського районного суду м. Одеси звернувся з позовом Сницерев А.С. - представник Головного управління Національної поліції в Одеській області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення з гуртожитку, у якому просив суд: виселити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з кімнат АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , розташованого за адресою: АДРЕСА_5 без надання іншого жилого приміщення; стягнути з відповідачів на користь ГУНП в Одеській області () заборгованість по оплаті за спожиті комунальні послуги за період з 2016 по 2019 роки у розмірі 47 203,80 грн.; стягнути з відповідачів на користь Головного управління Національної поліції в Одеській області () судовий збір у розмірі 4204,00 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що згідно довідки № 55 (виписки з домової книги про склад сім`ї та прописку) в кімнаті № НОМЕР_4 та № 20 загальною площею 32,3 кв.м. гуртожитку ГУНП в Одеській області розташованого за адресою: АДРЕСА_5 , проживає ОСОБА_1 разом із своєю сім`єю: дружиною - ОСОБА_2 , сином - ОСОБА_3 та донькою - ОСОБА_4 . Прописаними в даній кімнаті є тільки ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ГУНП в Одеській області № 366 від 11.02.2020 року затверджено Положення про гуртожиток Головного управління Національної поліції в Одеській області, розташований за адресою: вулиця Академіка Філатова, 72, м. Одеса. Відповідно до п. 2 розділу І Положення про гуртожиток, гуртожиток - це спеціально споруджений або переобладнаний житловий будинок, який використовується для проживання окремих осіб (жилі приміщення перебувають у користуванні кількох осіб, які не перебувають між собою в сімейних відносинах), які являються працівниками поліції. Відповідно до довідок № 9/3141, 9/3142, 9/3143 від 06.04.2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 серед діючих та звільнених працівників поліції, колишніх співробітників органів внутрішніх справ ГУМВС (УМВС) України в Одеській області не значаться.

Таким чином, представник позивача стверджує, що жодних підстав для проживання у гуртожитку ГУНП в Одеській області, розташованого за адресою: вул. Академіка Філатова 72, м. Одеса у відповідачів не має. Згідно позовної заяви, протоколом засідання комісії з розподілу житлової площі в гуртожитках полку ПС ОМУ ГУМВС України в Одеській області № 4 від 01.05.2015 було розглянуто правові підстави користування гуртожитками та було вирішено направити ОСОБА_1 та іншим особам попередження. Листом від 14.05.2015 № 31 а/-785 ОСОБА_1 було повідомлено про те, що гуртожиток призначений для співробітників ОВС та запропоновано надати у десятиденний термін до полку ПС ОМУ ГУМВС України в Одеській області повідомлення із зазначенням місця роботи. ОСОБА_1 вказана інформація надана не була. 11.07.2017 року дружині ОСОБА_1 було вручено попередження про виселення з гуртожитку від 06.07.2017 року № 25/368. У вказаний в попереджені період ОСОБА_1 разом із сім`єю не виселилися із гуртожитку. 02.04.2018 року комендантом гуртожитку була здійснена спроба вручити сім`ї ОСОБА_5 лист від 26.03.2018 року № 25/298 після ознайомлення з яким, отримувати його відмовились. Згідно цього листа ОСОБА_1 пропонувалося виселитися із кімнати та погасити наявні борги за комунальні послуги. 30.08.2018 року було повторно направлено ОСОБА_1 листа із вимогою надати відомості про місце роботи, на який відповіді надано не було. У зв`язку із відсутністю відповіді на зазначений вище лист 24.01.2019 року ОСОБА_1 був повторно попереджений про виселення із гуртожитку.

По даний час ОСОБА_1 відмовляється виселятися із гуртожитку та сплачувати за комунальні послуги, на сьогодні у нього наявний борг з 2016 по 2019 рік у розмірі 47 203,80 грн., враховуючи дані обставини представник позивача звернувся до суду з відповідною позовною заявою.

Представники позивача Головного управління Національної поліції в Одеській області в судове засідання прибули, просили позовні вимоги задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 , яка є законним представником неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , в судове засідання не прибула, подала до суду відзив на позовну заяву, у якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідач - ОСОБА_1 , який є законним представником неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , в судове засідання не з`явився повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи належним чином та своєчасно, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позов не надав.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи належним чином та своєчасно, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позов не надав.

Представник третьої особи Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації ОМР в судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце належним чином та своєчасно.

Суд, оцінивши доводи позивача, встановивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги позивача, з`ясувавши характер та взаємовідносини сторін, визначившись щодо правовідносин, зумовлених встановленими фактами, а також щодо правових норм, якими врегульовано ці правовідносини, приходить до наступного.

Судом встановлено, що згідно довідки № 55 (виписки з домової книги про склад сім`ї та прописку) в кімнаті № НОМЕР_4 та № 20 загальною площею 32,3 кв.м. гуртожитку Головного управління Національної поліції в Одеській області розташованого за адресою: АДРЕСА_5 , проживає ОСОБА_1 разом із своєю сім`єю: дружиною - ОСОБА_2 , сином - ОСОБА_3 та донькою - ОСОБА_4 (а.с.11).

Згідно відповіді Департаменту надання адміністративних послуг ОМР від 03.07.2020 року на запит Малиновського районного суду м. Одеси, відповідачка ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.42).

Згідно відповіді Відділу адресно довідкової роботи ГУДМС України в Одеській областівід 07.07.2020 року на запит Малиновського районного суду м. Одеси, відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.32, 43).

Відповідно відповіді Відділу адресно довідкової роботи ГУДМС України в Одеській областівід 07.07.2020 року відповідачка ОСОБА_2 зареєстрованою/знятою з реєстрації по Одесі та Одеській області не значиться (а.с.33).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та його сім`я проживає у спірному гуртожитку з вересня 2004 року, тобто майже 16 років. З вересня 2004 року по грудень 2008 року сім`я ОСОБА_1 проживала у спірному приміщенні на підставі договорів, які укладалися з Одеським державним аграрним університетом, в якому ОСОБА_1 працює до цього часу, що підтверджується договорами на платне проживання в гуртожитках Одеського державного аграрного університету №34 від 01.09.2004 року та № 355 від 01.09.2008 року.

В подальшому, в грудні 2008 року, балансоутримувачем гуртожитку став Полк ПС при ОМУ ГУ МВС України в Одеській області.

31.12.2012 року між Полком ПС при ОМУ ГУ МВС України та ОСОБА_1 було укладено договір найму житлового приміщення № 4, згідно якого Полк ПС при ОМУ ГУ МВС України за рахунок вільних кімнат в гуртожитку Полку ПС при ОМУ ГУ за адресою: АДРЕСА_5 , передає мешканцю та членам його родини ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , а мешканець приймає в тимчасове платне користування житлове приміщення № 19,20 на підставі заяви (а.с. 113-116).

01.01.2014 року між Полком ПС при ОМУ ГУ МВС України та ОСОБА_1 було укладено договір найму житлового приміщення № 5, згідно якого Полк ПС при ОМУ ГУ МВС України за рахунок вільних кімнат в гуртожитку Полку ПС при ОМУ ГУ за адресою: АДРЕСА_5 , передає мешканцю та членам його родини ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , а мешканець приймає в тимчасове платне користування житлове приміщення № 19,20 на підставі заяви (а.с.109 - 112).

Судом встановлено, що 07.04.2014 року гуртожиток на праві оперативного управління перейшов до Головного управління Національної поліції в Одеській області, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 203265028 від 06.03.2020 року (а.с.8).

01.01.2015 року між Полком ПС при ОМУ ГУ МВС України та ОСОБА_1 було укладено договір найму житлового приміщення № 5, згідно якого Полк ПС при ОМУ ГУ МВС України за рахунок вільних кімнат в гуртожитку Полку ПС при ОМУ ГУ за адресою: АДРЕСА_5 , передає мешканцю та членам його родини ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , а мешканець приймає в тимчасове платне користування житлове приміщення № 19,20 на підставі заяви (а.с.107-108).

Відповідно до п.10.4. Договору, реорганізація ПОЛКУ або перехід права власності на гуртожиток до третіх осіб не визнаватимуться підставами для зміни або припинення дії цього договору, і він буде чинним для нового власника, ПОЛК зобов`язаний зазначити в угоді про перехід права власності на гуртожиток про наявність прав мешканця на житлове приміщення в гуртожитку за цим Договором.

Відповідно до п. 10.4.1. Договору, якщо до закінчення строку договору сторони не попередили про розірвання в термін до 15 діб, то договір вважається продовжений на той самий строк.

Судом встановлено, що договір найму житлового приміщення №5 від 01.01.2015 року укладався на строк до 31.12.2015 року. При цьому, право одностороннього розірвання договору за ініціативою наймодавця не передбачено. Таким чином, у зв`язку із тим, що у 2015 році відповідачів не попередили в порядку, встановленому п. 10.4.1., про розірвання договору, то такий договір був продовжений до 31.12.2016 року. У зв`язку із тим, що у 2016 році відповідачів не попередили в порядку, встановленому п.10.4.1., про розірвання договору, то такий договір був продовжений до 31.12.2017 року. У зв`язку із тим, що у 2017 році сім`ю ОСОБА_1 не попередили в порядку, встановленому п.10.4.1., про розірвання договору, то такий договір був продовжений до 31.12.2018 року. У зв`язку із тим, що у 2018 році сім`ю ОСОБА_1 не попередили в порядку, встановленому п. 10.4.1., про розірвання договору, то такий договір був продовжений до 31.12.2019 року. У зв`язку із тим, що у 2019 році сім`ю ОСОБА_1 не попередили в порядку, встановленому п.10.4.1., про розірвання договору, то такий договір був продовжений до 31.12.2020 року та є чинним на даний час.

Таким чином, договір найму житлового приміщення №5 від 01.01.2015 року чинний на даний час, оскільки власник майна не попередив у встановленому договором порядку про розірвання договору.

Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 118 ЖК Української PCP, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті и народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі тири.

Згідно статті 124 ЖК Української PCP, робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Статтею 125 ЖК Української PCP передбачено, що не може бути виселено без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, зокрема,осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.

Відповідно до частин першої, другої статті 64 ЖК Української PCP, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Таким чином, спірні кімнати надавалися ОСОБА_1 та членам його сім`ї як службове житло, у зв`язку із перебуванням у трудових відносинах з Одеським державним аграрним університетом. ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з ОДАУ більше 10 років. Отже, ОСОБА_1 та його сім`я не може бути виселений без надання іншого житлового приміщення.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 310 ЦК України, фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до пункту 4 статті 31 ЦК України фізична, особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-ХІ. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010 року.

У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich V. Russia), Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63).

Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Дотримання порядку надання жилої площі у гуртожитку впливає на правовий статус осіб, які в них проживають. Визнання вселення незаконним тягне за собою виселення без надання іншого житла відповідно до статей 116, 132 Житлового кодексу УРСР. Особа, яка вселилася до житлового приміщення гуртожитку без дотримання встановленого порядку, не набуває право користування таким житлом.

Згідно пункту 17 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року № 208, громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вправі вселити в займані приміщення своїх неповнолітніх дітей. Вселення інших членів сім`ї в указані приміщення допускається лише з дозволу адміністрації, профспілкового комітету і комітету комсомолу підприємства, установи, організації та письмової згоди членів сім`ї громадян, які проживають разом із ним.

Згідно із частиною 4 статті 9 ЖК Української РСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Таким чином, ОСОБА_1 та члени його сім`ї вселилися до кімнати з підстав, то не суперечать пункту 17 Примірного положення про гуртожитки, тривалий час користувалася цим житлом - протягом 16 років.

Право користування відповідача та членів його сім`ї вищезазначеним житловим приміщенням підпадає під гарантії передбачені пунктом 2 статті 8 Конвенції. При цьому виселення відповідачів із спірної житлової кімнати є невиправданим втручанням у їх право на повагу до житла. Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла с невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Аналогічного висновку прийшов у своїй постанові Верховний суд у справі № 592/345/17 від 25.08.2020 року.

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Окрім того, звернувшись з позовом до суду про виселення, позивач не врахував інтереси малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Так, судом встановлено, що в гуртожитку проживає малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та має право на користування спірним житловим приміщенням, її виселення із гуртожитку буде мати наслідком втрати права користування житлом малолітньою дитиною.

Згідно статті 11 Закону «Про охорону дитинства», сім'я, є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

У відповідності до статті 18 вказаного Закону, діти члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Факт проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за вищезазначеною адресою підтверджується випискою з домової книги про склад сім`ї та прописку № 55. (а.с.11)

Згідно ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

В статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» зазначено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про охорону дитинства» та статті 2 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми», дитина, це особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно з законом, застосовуваним до неї, вона не набуває прав повнолітньої раніше.

Малолітня дитина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за вказаною адресою та має право користування житлом. Відомостей про те, що малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є власником або має право користування іншим житлом, не має. Враховуючи, що в гуртожитку ГУНП в Одеській області, що розташований за адресою: вул. Ак. Філатова, буд. 72, зареєстрована та проживає малолітня дитина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виселення її із житлового приміщення безумовно впливає на її права та інтереси.

Також, згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти члени сім`ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Крім того, суд звертає увагу на те, що одним з основних компонентів державної політики України у сфері захисту дитинства є, зокрема, імплементація норм міжнародного права. Результатом цієї діяльності є те, що на сьогодні Україна є учасницею цілого ряду міжнародних документів у сфері забезпечення прав дитини. Свідченням наміру нашої держави забезпечувати захист прав дитини є, серед іншого, приєднання України до міжнародних договорів у сфері сімейного права.

Слід відзначити, що Конвенція ООН про права дитини, яка є основним документом, що визначає правові стандарти у сфері захисту прав дитини, була ратифікована Україною ще 27 лютого 1991 року і набула чинності 27 вересня 1991 року.

В цьому контексті необхідно врахувати статтю 3 Конвенції ООН про права дитини, згідно якої, найкращі інтереси дитини мають бути пріоритетом при прийнятті публічними органами будь-яких заходів відносно дітей.

Також, у Постанові Європейського Суду з прав людини у справі «Нойлінгер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), скарга №41615/07, §135, ECHR2010), Європейський суд зазначив, що не впевнений в тому, що влада діяла в межах свого розсуду, прагнучи встановити справедливу рівновагу між публічним інтересом та потребами дітей в їх найкращих інтересах.

Окрім того, у відповідності до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 126 ЖК Української PCP, надаване громадянам у зв`язку з виселенням з службового жилого приміщення інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим частиною другою статті 114 цього Кодексу.

Згідно до статті 64 ЖК Української PCP, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

Відповідно до ст. 113 ЖК Української PCP, надаване громадянам у зв`язку з виселенням інше благоустроєне жиле приміщення повинно знаходитись у межах даного населеного пункту і відповідати вимогам статті 50 ЖК Української PCP.

Виходячи з системного аналізу наведених норм права та доказів, вивчених у судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що, звернувшись з позовом до суду, позивач, вимагаючи виселення, у тому числі і дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не врахував інтереси малолітньої дитини, не запропонував відповідачам іншого житлового приміщення, що вказує на порушення норм, у тому числі, і міжнародного права.

Щодо вимоги про стягнення заборгованості за комунальні послуги з відповідачів, суд, дослідивши доводи представника позивача, відповідачів, оцінивши докази, які були надані до суду, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 130 ЖК Української PCP, порядок користування жилою площею гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану житлову площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера, відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Згідно статті 131 ЖК Української PCP, примірне положення про користування гуртожитками затверджується Кабінетом Міністрів України після консультацій і громадськістю, що проводяться відповідно до законодавства.

Відповідно до Примірного положення про користування гуртожитками органи державної влади, органи місцевого самоврядування, власники гуртожитків після консультацій з громадськістю (громадськими організаціями, створеними з метою захисту інтересів мешканців гуртожитків) за погодженням і профспілками (за наявності) затверджують положення про користування гуртожитками, що перебувають у їхній власності, управлінні, розпорядженні, користуванні.

На виконання вказаних вимог наказом ГУНП в Одеській області № 366 від 11.02.2020 року затверджено Положення про гуртожиток Головного управління Національної поліції в Одеській області, розташований за адресою: вулиця Академіка Філатова, 72, м. Одеса.

Згідно пп. 2 п. 3 розділу III, наймачі зобов`язані своєчасно сплачувати за проживання в гуртожитку

Відповідно до п. 6 розділу III Положення про гуртожиток ГУНП в Одеській області наймач сплачує за проживання в гуртожитку, а також за житлово-комунальні послуги, які йому надаються у зв`язку із проживанням. Розмір плати за проживання в гуртожитку визначається в договорі найму жилого приміщення в гуртожитку відповідно до розрахунку, затвердженого Головним управлінням. У договорі найму жилого приміщення в гуртожитку також визначається порядок здійснення розрахунків між ГУНП в Одеській області та особою, що проживає в гуртожитку.

Суду не вдалося встановити, що заборгованість за оплату житлових послуг за кімнатами АДРЕСА_3 та АДРЕСА_6 , у розмірі 47 203,80 грн., у період з 2016 по 2019 року, з огляду на наступне.

Статтею 526 ЦК України, встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 67 Житлового кодексу Української PCP, плата за (комунальні послуги - водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Відповідно до статті 162 ЖК Української PCP, плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться, крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Відповідно до статті 19 ЗУ «Про житлово - комунальні послуги», відносини у сфері житлово - комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. На виконання положень цього Закону з метою впорядкування відносин між споживачами та виконавцями житлово - комунальних послуг затверджені:

-Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року №630 «Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типовий договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення»;

-Постановою Кабінету Міністрів України від 01.07.2011 року №869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на комунальні послуги».

Статтею 21 Закону України «Про житлово - комунальні послуги», визначено обов`язок виконавця послуг підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово - комунальних послуг із визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Згідно п. 8 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типовий договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року №630, послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Таким чином, виконавець розробляє (згідно з відповідним Типовим договором) договір на надання відповідних послуг і подає його на погодження споживачеві послуг.

Суду не вдалось встановити, що між позивачем та відповідачем був укладений договір про надання відповідних послуг, а згідно пункту 4.4.4 у договорах найму житлового приміщення, що були надані відповідачем,мешканець зобов`язаний у встановлені терміни згідно п. 3.3 цього Договору, сплачувати плату за користування наданим приміщенням, економно використовувати воду, газ електричну та теплову енергію.

Відповідно до п. п. 18, 19 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типовий договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року №630, розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк. Система (щомісячна або авансова) та форма (готівкова або безготівкова) оплати послуг визначається у договорі між споживачем і виконавцем. Після отримання показань квартирних засобів обліку, якщо вони відрізняються від розрахованих за показаннями будинкових засобів обліку, виконавець здійснює коригування плати за надану послугу в наступному розрахунковому періоді шляхом зменшення або збільшення обсягів спожитої кожним споживачем послуги, що відображається в платіжному документі періоду, наступного за здійсненням коригування.

Згідно «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типовий договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року №630, плата за послуги нараховується згідно з показаннями засобу обліку води, а у разі його відсутності (несправності) за нормативами (нормами) споживання. Послуги з водовідведення оплачуються споживачем з розрахунку обсягу витрат холодної та гарячої води згідно з нормативами (нормами) споживання або показаннями засобів обліку води.

Відповідно до пункту 32 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типовий договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року №630, виконавець послуг повинен надавати споживачеві в установленому законодавством порядку інформацію про перелік послуг, їх вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру тарифів, нормативи (норми) споживання, режим надання послуг, їх споживчі властивості, якісні показники надання послуг, граничні строки усунення аварій або інших порушень порядку надання послуг, а також інформацію про ці Правила (зазначається у договорі, а також розміщується на дошці оголошень у приміщенні виконавця).

Судом встановлено, що ГУ НП в Одеській області не було надано копії розрахункових книжок, платіжних квитанцій, платіжних доручень, актів виконаних робіт, актів звірки, а також обов`язкових документів передбачених пунктом 32 вищезазначених Правил.

Довідка начальника управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУ НП в в Одеській області Францевою Т., яку було надано позивачем у якості доказів, оскільки у ній зазначено розмір заборгованості за комунальні послуги без зазначення кімнати гуртожитку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 . До того, ж у Довідці, зазначено розмір заборгованості за комунальні послуги за 2016 2019 року, без формули розрахунку всіх тарифів, за якими було нараховано дану суму, без розрахунку заборгованості за кожен місяць та без зазначення детального розрахунку заборгованості з переліком послуг, їх вартістю, загальною вартістю місячного платежу, структурою тарифів, нормативи (норми) споживання, тощо, а судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях.

У судовому засіданні представником ГУНП в Одеській області було зазначено, що лічильника на холодну та гарячу воду за кімнатами АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 немає, оскільки водовідведення до кімнати немає, а туалет, ванна кімната та кухня знаходяться у загальному користуванні, а тому суд не може встановити скільки кубометрів холодної та гарячої води було використано відповідачем. Стосовно заборгованості за електроенергію, у судовому засіданні представник ГУНП в Одеській області повідомив суду, що за кімнатами під № 19 та №20 немає електролічильника за особовим рахунком, а тому виділити у натурі, яка кількість кВт*г електроенергії була використана мешканцями кімнат під АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , суд встановити не може.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частина 1 статті 4 ЦПК України, передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимог позивача.

Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору, суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України. Оскільки в задоволенні позовних вимог суд відмовляє, то судові витрати з відповідачів не можуть бути стягнуті.

Керуючись: Конституцією України, ст. ст. 64, 65, 109, 113, 114, 116, 121, 123, 124, 125 ЖК Української PCP; ст.ст. 3, 15, 16 ЦК України; ст.ст. 4, 5, 11-13, 43, 76, 77, 81, 83, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

ВСТАНОВИВ:

У задоволенні позовної заяви Головного управління Національної поліції в Одеській області (місцезнаходження: 65080, м. Одеса, вул. Академіка Філатова, буд. 15-А) до ОСОБА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_4 (зареєстрованою/знятою з реєстрації по Одесі та Одеській області не значиться) про виселення з гуртожитку, , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки та піклування Малиновської районного адміністрації Одеської міської ради (місцезнаходження: м. Одеса, вул. Генерала Петрова, буд. 22) відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 23.02.2021 року.

С У Д Д Я: І.А. Бобуйок