Номер провадження: 22-ц/813/1370/21
Головуючий у першій інстанції Тополева Ю.В.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.02.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Драгомерецького М.М., Дрішлюка А.І.,

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у спрощеному порядку за відсутністю учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24 червня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб: Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради в особі Органу опіки та піклування, Служби у справах дітей Одеської міської ради про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб: Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради в особі Органу опіки та піклування, Служби у справах дітей Одеської міської ради про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька в якому просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі території України до Республіки Сербія, місто Белград, малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 без згоди та супроводу батька ОСОБА_1 терміном на один рік з моменту ухвалення рішення.

Позов обґрунтований тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. У шлюбі у сторін народилась дочка - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 24 серпня 2018 року шлюб між сторонами було розірвано, малолітня дочка залишилась проживати з матір`ю. З 14 липня 2019 року позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 . Позивач зазначає, що її чоловік - ОСОБА_4 з червня 2019 року почав працювати у місті Белград Республіки Сербія, тому виникла необхідність спільного проживання з дочкою у Республіці Сербія. Вказує, що разом із чоловіком провели роботу щодо улаштування малолітньої дочки до навчального закладу, забезпечивши останню комфортними умовами навчання. ОСОБА_4 офіційно працевлаштований, має стабільний дохід, позитивно характеризується на роботі та бере на себе зобов`язання фінансувати та оплачувати всі витрати необхідні для позивача та її дочки. Позивач зазначає, що зверталась до відповідача з проханням надання дозволу на тимчасовий виїзд дочки за межі території України, проте її звернення залишились поза увагою.

27 січня 2020 року представником відповідача було надано відзив на позовну заяву. В обґрунтування заперечень проти позову представник відповідача зазначив, що вимоги позивача суперечать правам та інтересам дитини, порушують право відповідача як батька на участь у житті дитини та спілкування з нею, та виїзд дочки за межі території України на один рік призведе до того, що відповідач не зможе брати безпосередньої участі у її вихованні, проводити разом час та дозвілля. Крім того зазначив, що виїзд дитини на рік до іншої країни та неузгодженість питання щодо продовження нею шкільної освіти призведе до порушення права доньки на отримання загальної середньої освіти та може негативно вплинути на її всебічний та гармонійний розвиток. Окрім цього, відповідач вважає, що виїзд дитини за кордон на такий тривалий термін мотивований, в першу чергу, не інтересами дитини, а бажанням позивача проживати разом з своїм теперішнім чоловіком. Також вважає, що позивачем не надано гарантій повернення дочки на територію України після спливу часу, на який позивач просить надати дозвіл на виїзд дитини за кордон.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 24 червня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено. Надано дозвіл ОСОБА_2 на тимчасовий виїзд за межі території України до Республіки Сербія, місто Белград, малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 без згоди та супроводу батька ОСОБА_1 терміном на один рік з дня набрання рішенням законної сили. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 768,40 гривень.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що вимоги позовної заяви суперечать правам та інтересам дитини, порушують право відповідача як батька на участь у житті дитини та спілкуванні з нею, оскільки виїзд дитини на такий тривалий термін порушуватиме її право на підтримання особистих відносин та прямих контактів з рідним батьком.

Короткий зміст відзиву ОСОБА_2 .

У відзиві на апеляційну скаргу сторона позивача зазначає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Сповіщення сторін та заяви у справі.

Про судове засідання, призначене на 10 лютого 2021 року, сторони були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи.

10 лютого 2021 року від адвоката Подорожнього А.С., який діє в інтересах ОСОБА_1 , надійшло клопотання про відкладення судового засідання, яке вмотивовано тим, відповідно до рішення зборів суддів Одеського апеляційного суду від 16 жовтня 2020 року (зі змінами) в Одеському апеляційному суді були встановлені посилені карантинні обмеження та продовжено особливий режим в умовах карантину, однак відповідач хоче приймати участь в розгляді його апеляційної скарги та не хоче, щоб справа була розглянута за його відсутності у суді апеляційної інстанції.

Розглянувши вказане клопотання, судова колегія дійшла до висновку про відмову у його задоволенні з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Поважність причин відкладення судом апеляційної інстанції не встановлена, заявник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), судова колегія дійшла до висновку про можливість розгляду справи за відсутністю сторін у справі.

Крім того, судом апеляційної інстанції у межах апеляційного провадження не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень у справі, і такої необхідності колегія суддів не вбачає, то підстав для розгляду справи з обов`язковою участю сторін суд апеляційної інстанції не знаходить.

Додатково апеляційний суд звертає увагу, що 30 березня 2020 року прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)». Цим законом внесені зміни до ЦПК України, зокрема частиною четвертою статті 212 ЦПК України у цій редакції передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), учасники справи можуть брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Підтвердження особи учасника справи здійснюється із застосуванням електронного підпису, а якщо особа не має такого підпису, то у порядку, визначеному Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» або Державною судовою адміністрацією України».

Отже, заявник та його представник не були позбавлені можливості вжити заходів для забезпечення участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із застосуванням власних технічних засобів.

Аналогічна правова позиція була викладена в постанові Верховного Суду від 17 вересня 2020 року у цивільній справі №727/4257/19.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлено 22 лютого 2021 року, про що зазначено у вступній частині постанови Одеського апеляційного суду.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 21 червня 2018 року шлюб між сторонами розірвано (т. 1, а.с.5).

Встановлено, що у шлюбі у сторін народилась дочка - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1, а.с. 7), яка після розірвання шлюбу між сторонами залишилась проживати з позивачем.

Судовим наказом з відповідача на користь позивача стягнено аліменти на утримання малолітньої дочки у розмірі 1/4 доходу (заробітку) відповідача до досягненням дитиною повноліття (а.с. 6).

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р., яку ратифіковано ВРУ 27.09.1991 р., передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Також п.п. 3, 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року T70; 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

- за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

- без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків, за відсутності згоди другого з батьків, на підставі рішення суду, може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

У Постанові від 04.07.2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) Велика Палата Верховного Суду відійшла від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 235/139/16-ц (№ 6-15цс17), згідно з якою пріоритетними в цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини.

У своїй Постанові від 04.07.2018 року Велика Палата Верховного Суду зазначила, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини.

З матеріалів справи встановлено, що між позивачем та навчальним закладом «Першою міжнародною Російською школою ім. В. Терешкової» укладено договір від 06.03.2020 року про зарахування учня, відповідно до якого, малолітня дочка сторін - ОСОБА_3 зарахована до вказаного навчального закладу, починаючи з третього класу 2020/2021 навчального року (т. 1, а.с. 144-152).

Встановлено, що чоловік позивача - ОСОБА_4 винаймає квартиру в АДРЕСА_1 . З договору оренди вбачається, що орендавець орендує квартиру для двох дорослих та однієї дитини, орендна плата становить 300 Євро на місяць, договір укладений на обмежений термін не менше 12 місяців, який починається з 04 червня 2019 року (т. 1, а.с. 17).

Із заяви ОСОБА_4 , посвідченою приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Полянським В.М. вбачається, що останній гарантує фінансування та оплату всіх витрат пов`язаних з поїздкою за кордон до Республіки Сербія, місто Белград, ОСОБА_2 та малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1, а.с. 20).

Як встановлено у судовому засіданні, ОСОБА_4 офіційно працевлаштований, та його середній заробіток становить приблизно 1500 Євро, що в еквіваленті становить приблизно 45000 гривень. Крім того, враховуючи те, що у ОСОБА_3 двоє працездатних батьків, а обов`язок по утриманню дитини лежить на кожному з них, суд першої інстанції вірно вважав, що дочка сторін отримуватиме рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

У відкритому судовому засіданні у суді першої інстанції в присутності спеціаліста-психолога ОСОБА_5 було допитано малолітнього свідка - ОСОБА_3 , з показань якої судом першої інстанції правильно встановлено, що дитина бажає проживати у повноцінній сім`ї, разом із матір`ю та батьком. Встановлено, що дитині не подобається теперішнє місце навчання, та вона не проти його змінити. Відносини з вітчимом - ОСОБА_4 у дитини добрі. На питання, чи бажає вона їхати разом із матір`ю та вітчимом до Республіки Сербії відповідає згодою.

Зі пояснень спеціаліста-психолога ОСОБА_5 також встановлено, що малолітня ОСОБА_3 вважає своєю сім`єю саме матір - позивача по справі та її чоловіка - ОСОБА_4 .

Таким чином, доводи сторони відповідача, викладені у відзиві спростовуються матеріалами справи та показаннями дитини.

Враховуючи встановлені обставини, зокрема те, що малолітня дочка сторін проживає з матір`ю, яка разом із чоловіком забезпечує їй повний і гармонійний розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку, враховуючи думку малолітньої ОСОБА_3 та позицію спеціаліста-психолога ОСОБА_5 , суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про доцільність надання дозволу ОСОБА_2 на тимчасовий виїзд за межі території України до Республіки Сербія, місто Белград, малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 без згоди та супроводу батька ОСОБА_1 терміном на один рік з дня набрання рішенням законної сили.

Разом з цим суд першої інстанції правильно зазначив, що дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за межі території України без згоди батька не позбавляє останнього права брати участь у вихованні та житті дитини, відвідувати її та спілкуватись.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надала.

Щодо доводів апеляційної скарги, то судова колегія звертає увагу на те, що Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), в тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Системний аналіз вищевказаних правових положень та матеріалів справи у сукупності дає підстави дійти до висновку, що надання дозволу на виїзд дитині ОСОБА_3 за кордон буде здійснено в найкращих інтересах дитини, оскільки такий виїзд дитини носить тимчасовий характер, має на меті навчання, не пов`язаний з визначенням місця проживання дитини чи її еміграцію.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 22 лютого 2021 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк