Справа №461/8281/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

14 грудня 2021 року м.Львів

Галицький районний суд міста Львова у складі:

головуючого судді Стрельбицького В.В.,

за участю секретаря судового засідання Скрутень Х.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом

позивач ОСОБА_1

( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 )

представник позивача ? ОСОБА_2

( АДРЕСА_2 )

до

відповідач ОСОБА_3

( АДРЕСА_3 )

про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення,

встановив:

Позиції сторін та учасників справ, заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

Адвокат Іванов Олег Олександрович, який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення. Згідно позовної заяви, позивач просить суд зобов`язати ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_4 та вселити ОСОБА_1 у вищезазначену квартиру.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача покликаються на те, що квартира АДРЕСА_4 на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_1 (1/2 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру № НОМЕР_2 від 28 серпня 1998 року; договору про визначення часток у спільній сумісній власності від 15 вересня 1998 року, посвідченої приватним нотаріусом Кулиняком І.Я. за № 3947) та ОСОБА_3 (1/2 на підставі договору купівлі-продажу від 16 вересня 1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дяковим М.М. за № 2540). З 1998 року ОСОБА_1 не може потрапити у своє житло. Після купівлі ОСОБА_3 частки в квартирі, він замінив вхідні двері, зніс стіну, у зв`язку з чим вже 23 роки поспіль чинить перешкоди ОСОБА_1 в користуванні квартирою. Доступу до неї позивач не має. З цього часу ОСОБА_1 неодноразово зверталась в органи державної влади, органи місцевого самоврядування, поліцію для вжиття заходів щодо забезпечення їй доступу до житла. Однак, враховуючи, що спірні правовідносини містять ознаки цивільно-правового характеру їй рекомендовано звертатись до суду в порядку цивільного судочинства.

Ухвалою суду від 13 жовтня 2021 року відкрито провадження у даній цивільній справі та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження.

14.12.2021 року на адресу суду надійшло клопотання представника позивача зі змісту якого вбачається, що останній просить проводити розгляд справи у його відсутності та відсутності позивача, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.

Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими відправленнями рекомендованої кореспонденції та оголошеннями, в порядку ст.128 ЦПК України. Правом на подачу відзиву на позов та подачу заяви про розгляд справи за його відсутності не скористався.

Відповідно до ч.2 ст. 223 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав:

1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання;

2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

В свою чергу, сторона зобов`язана демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

З врахуванням тривалості провадження у справі, забезпечення судом можливості сторонам в повній мірі реалізувати свої процесуальні права, а також того, що відповідач неодноразово не з`являвся в судове засідання, суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.

Суд приходить до переконання про наявність законних підстав для вирішення спору по суті. При цьому, суд наголошує, що основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні відповідача, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Отже, з врахуванням тривалості провадження, з метою забезпечення розумних строків розгляду у справі, суд вважає, що розгляд справи у відсутності відповідача є можливим, а законні підстави для відкладення розгляду справи відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:

1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;

2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;

3) відповідач не подав відзив;

4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

З огляду на неявку відповідача по даній цивільній справі, врахувавши позицію сторони позивача, суд вважає можливим розглядати справу в заочному порядку.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, оцінка доводів учасників справи, норми права та мотиви їх застосування та незастосування.

В повному обсязі дослідивши надані суду докази, всебічно з`ясувавши усі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, врахувавши наведені учасниками справи норми права та доводи, суд встановив наступне.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 21 травня 2021 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстрований Немовицькою сільською Радою народних депутатів Сарненського району Рівненської області 22.08.1987 року по актовому запису № 50.

Згідно Угоди про визначення часток у спільній сумісній власності від 15.09.1998 року, посвідченої приватним нотаріусом Кулиняком І.Я., зареєстрованої в реєстрі за № 3947, визначено: ОСОБА_5 ? Ѕ частку; ОСОБА_1 ? Ѕ частку квартири АДРЕСА_4 .

Відповідно до Договору купівлі-продажу від 16 вересня 1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дяковим М.М. за № 2540, ОСОБА_4 відчужив належне йому майно, а саме: Ѕ частку квартири АДРЕСА_4 шляхом її продажу ОСОБА_3 . Даний факт також підтверджується копією реєстраційного посвідчення від 18.09.1998 року, яка міститься у матеріалах справи.

Факт належності квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у рівних частках підтверджується: довідками з Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки № 2174 від 19.06.2018 року та № 1/6012 від 25.08.2021 року, а також Довідкою з місця проживання про склад сім`ї і прописки з ЛКП «Цитадель-центр».

Згідно технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_4 , загальна площа згаданої квартири становить ? 58,1 м.кв.

ОСОБА_1 неодноразово зверталась в органи державної влади, органи місцевого самоврядування, поліцію для вжиття заходів щодо забезпечення їй доступу до житла, що підтверджується листами (відповідями), які долучено позивачем до справи.

Окрім того, до матеріалів справи долучено протокол про прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 31.08.2021 року щодо вчинення заходів до ОСОБА_3 .

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частина 1 ст.16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у порядку користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 4 ст. 9 ЖК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Згідно ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно дост.157ЖК України, членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1ст.116 цього Кодексу. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст.319ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Крім того, статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності: який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 321 ЦК України).

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (частина четверта статті 334 ЦК України).

Особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника. Факт володіння нерухомим майном (possessio) може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння).

До того ж, згідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 2 ст.386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Отже, аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення.

Також, згідно п. 33 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав», позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Суд погоджується з доводами представника позивача стосовно можливості застосування у даній справі висновку ВП Верховного Суду щодо того, що допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення, а тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін.

Норма статті 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1); жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.2); суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.3).

За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Дослідивши зібрані в справі докази, оцінюючи докази зібрані у справі кожен окремо, їх достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність законних підстав для задоволення заявлених позивачем вимог.

Враховуючи, що позивачеві на праві спільної часткової власності належить Ѕ частка квартири АДРЕСА_4 , перешкоди відповідача у користуванні цим майном є обмеженням права власності позивача на нерухоме майно. За таких обставин, таке право позивача підлягає захисту в суді і позивач підлягає вселенню до квартири.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 280-284 ЦПК України, суд,

вирішив:

Позов задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_1 у її вселенні до квартири АДРЕСА_4 .

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_3 , АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) 908 гривень 00 копійок витрат на сплату судового збору.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 14 грудня 2021 року.

Головуючий суддя Стрельбицький В.В.