Справа № 165/119/21
Провадження № 2/165/249/21
НОВОВОЛИНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2021 року м. Нововолинськ

Нововолинський міський суд Волинської області в складі:

головуючого судді Василюка А.В.,

за участю секретаря Навроцької М.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Нововолинську в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ДП "Волиньвугілля" про стягнення невиплаченої заробітної плати, компенсації через порушення термінів виплати коштів, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди,

встановив:

12 січня 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ДП "Волиньвугілля" про стягнення невиплаченої заробітної плати, компенсації через порушення термінів виплати коштів, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що в період з 21 листопада 2017 року по 12 жовтня 2020 року він працював на ВП Шахта №9 «Нововолинська» ДП «Волиньвугілля». 12 жовтня 2020 року був звільнений з підприємства за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства умов колективного чи трудового договору з виплатою вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку. У день звільнення роботодавець не виплатив заробітну плату та вихідну допомогу належну йому при звільненні. Заборгованість станом на 12 жовтня 2020 року склала 34 895,17 грн. В період з 30 листопада 2020 року по 18 грудня 2020 року відповідач виплатив 8360,79 грн., а тому сума заборгованості всього склала 26 534,38 грн. Вважає, що на несвоєчасно виплачені кошти, відповідно до Закону України «Про компенсацію грошових доходів населення», підлягає нарахуванню 2009,31 грн. компенсації, які просить стягнути з відповідача в свою користь. Також, враховуючи, що його середньоденний заробіток становив 403,59 грн., просить суд стягнути з відповідача в свою користь 36 726,69 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені вирахувану за період 12 жовтня 2020 року по 11 січня 2021 року, із розрахунку 91 робочих днів х 403,59 грн. середньоденного його заробітку. Крім того, зазначає, що на момент звільнення позивачу була нарахована та невиплачена заборгованість середнього заробітку (до моменту звільнення) за 9 робочих днів в розмірі 3632,34 грн., які підлягають також стягненню з відповідача. Наголошує, що істотне та триваюче порушення трудових прав позивача та відсутність коштів призвело до сильних душевних страждань, він доклав максимум додаткових зусиль для організації свого життя та захисту порушеного права, наслідком чого стало погіршення його фізіологічного та психологічного стану здоров`я. Понесену моральну шкоду оцінює в розмірі 10000 гривень, яку просить присудити до стягнення з відповідача в його користь. Також, просить суд стягнути з ДП "Волиньвугілля" компенсацію в порядку ч.2 ст.164 КзпП України в розмірі 7000 грн. та 20 468,07 грн. одноразової допомоги при звільненні, що передбачена п.п.12.11 п.12 Колективного договору ВП «Шахта №9 «Нововолинська» ДП «Волиньвугілля». Судові витрати у розмірі 5270 грн. просив також стягнути з відповідача в свою користь.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, його представник адвокат Назарук Ю.В. у заяві поданій до суду 01 лютого 2020 року просила розглянути справу у їх відсутності, позовні вимоги підтримала, просила їх задоволити (а.с. 32).

Представник відповідача ОСОБА_2 подала до суду заяву, у якій просила проводити розгляд справи у відсутності представника ДП «Волиньвугілля», а при винесенні рішення просила врахувати правові позиції зазначені у відзиві (а.с.33). У відзиві в.о. генерального директора ДП "Волиньвугілля" зазначає, що із-за різкого зменшення обсягів відвантаження вугілля підприємство знаходиться у край важкому фінансовому становищі. Працівники масово звільняються, тому ДП "Волиньвугілля" несе додатковий тягар по виплаті заробітної плати. Просить врахувати правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, а також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової плати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2020 у справі №753/8961/17 та взяти до уваги наступні обставини: розмір невиплачених сум, співмірність середнього заробітку із цими сумами, а з врахуванням розумності, справедливості та пропорційності просить зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та інших виплат працівника незалежно від того чи будуть задовольнятися вимоги про стягнення належним звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково (а.с.34-36).

Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені в день звільнення працівника.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду відступивши від правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, вважала, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Суд, з урахуванням конкретних обставин, може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Відшкодування, яке нараховується відповідно до статті 117 КЗпП України, не відповідає ознакам заробітної плати, оскільки виплачується не за виконану роботу, а за затримку розрахунку при звільненні.

Міжнародними правовими актами, Конституцією України, законами України та підзаконними нормативними актами, рішеннями Конституційного Суду України урегульовано питання оплати праці та захисту прав найманих працівників.

Такими актами є як міжнародні акти, які передбачають захист природних прав людини, а саме, Загальна декларація прав людини 1948 року, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Енцикліка прав людини 1963 року, Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, Міжнародний пакт про громадянські і політичні права 1966 року тощо.

Стаття 117 КЗпП України передбачає не санкції у розумінні ЦК України за невиконання фінансового зобов`язання, а саме гарантії дотримання роботодавцем прав найманого працівника на своєчасне та у повному обсязі отримання заробітної плати.

Відповідно до статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Як встановлено судом, позивач працював на ВП «Шахта №9» ДП «Волиньвугілля» та 12 жовтня 2020 року на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України (за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим органом законодавства, умов колективного чи трудового договору, з виплатою вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку, згідно ст.44 КЗпП України) був звільнений (а.с.10-14).

Згідно з довідкою відповідача №465 від 23 грудня 2020 року (а.с. 16), заборгованість по заробітній платі та інших нарахувань ОСОБА_1 станом на 23 грудня 2020 року становила 26 534,38 грн.

Відповідно до довідки №464 від того ж 23 грудня 2020 року (а.с.17) середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складала 403,59 грн.

Встановлено, що позивач звернувся до суду по спливу трьох місяців після звільнення з роботи з ВП «Шахта №9» ДП «Волиньвугілля» і при цьому заборгованість по вихідній допомозі та іншим виплатам в сумі 26 534,38 грн. з моменту звільнення позивача і по даний час, відповідачем не виплачена, тобто повний розрахунок із звільненим працівником роботодавцем не був проведений.

З огляду на встановлені обставини, суд не вбачає підстав розцінити строк звернення невиправданим і занадто тривалим, а відтак вважає поведінку працівника такою, що відповідає належному захисту порушеного права на оплату праці.

У даному випадку, на думку суду, не працівник, а власник чи уповноважений ним орган, не здійснив певних дій та не виконав свого обов`язку з оплати виконаної найманим працівником роботи. Іншого способу спонукати роботодавця до здійснення розрахунку з найманим працівником та гарантувати останньому право на отримання заробітної плати, як встановлення суворих гарантій з негативними фінансовими наслідками для роботодавця, законодавець не визначає. Позивач в свою чергу, реалізував саме у такий спосіб, своє право на врегулювання спірних правовідносин.

З урахуванням того, що позивача було звільнено з ВП «Шахта №9» «Волиньвугілля» на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, та з вини підприємства належні звільненому працівникові кошти у строки зазначені в ст.116 КЗпП України не були виплачені, суд визначає розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача ДП «Волиньвугілля» в користь позивача, наступним чином: за період з 13 жовтня 2020 року (наступний день після звільнення) по 11 січня 2021 року включно минуло 61 робочих дні, відтак 403,59 грн. (середньоденний заробіток ОСОБА_1 ) х 61 (робочих дні за вищевказаний період) = 24 618,99 грн.

Суд, не бере до уваги вимогу позивача про нарахування заборгованості середнього заробітку за період 9 робочих днів в розмірі 3632,34 грн. (до дня звільнення). Суд звертає увагу, що згідно довідки відповідача №464 від 23 грудня 2020 року середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 вираховувалася шляхом ділення нарахованих сум заробітної плати працівника на відпрацьовані дні в останні два місяці (3632,34 грн. : 9 днів). Тобто, позивачем, на думку суду, було невірно витлумачено надану довідку відповідача.

При визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку у даній справі, суд бере до уваги те, що відсутній спір між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення, повне задоволення позовних вимог щодо стягнення розрахункових, період та розмір невиплаченої заробітної плати, співмірність цієї суми із розміром заявленого позивачем середнього заробітку, бездіяльність відповідача, яка полягає у невиплаті позивачу всіх належних коштів по даний час, що в сукупності вказує на небажання роботодавця виконувати свої зобов`язання і обмеження колишнього найманого працівника у його правах.

За наведених обставин, суд не вбачає об`єктивних підстав скористатися своїм правом щодо зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, що підлягає стягненню на користь позивача.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Оскільки, саме з вини підприємства належні звільненому працівникові суми у строки зазначені в ст.116 КЗпП України не були виплачені і залишаються не виплаченими на даний час, суд задоволює позовні вимоги та стягує з відповідача ДП «Волиньвугілля» в користь позивача ОСОБА_1 26 534,38 грн. заборгованості по вихідній допомозі при звільненні та 24 618,99 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 жовтня 2020 року по 11 січня 2021 року включно.

Згідно витягу із п.п.12.11 п.12 Колективного договору ВП «Шахта №9 «Нововолинська» ДП «Волиньвугілля» працівнику, що має право на пенсію за віком чи по інвалідності, при першому його звільнені з Шахти (незалежно від причин звільнення, крім звільнення за порушення законодавства, трудової дисципліни та правил техніки безпеки) сплачується одноразова допомога, розмір якої залежить від стажу роботи у галузі та середнього заробітку, але не менше за 17,5 років 20 років трьохмісячного заробітку (а.с.18).

Згідно з довідкою відповідача №465 від 23 грудня 2020 року, допомога на підставі п.п.12.11 п.12 Колективного договору ВП «Шахта №9 «Нововолинська» ДП «Волиньвугілля» в суми заборгованості не включена, а оскільки позивач в галузі вугільної промисловості пропрацював понад 20 років і з 2018 року отримує пенсію за віком, що підтверджується копією його пенсійного посвідчення (а.с.9), тому задоволенню підлягає вимога ОСОБА_1 про стягнення з ДП «Волиньвугілля» 20 468,07 грн. одноразової допомоги, тобто у розмірі його трьохмісячного заробітку.

Відповідно до Закону України "Про компенсацію грошових доходів населення" та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159, компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати (допомога сім`ям з дітьми, державна соціальна допомога особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю, допомога по безробіттю, матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, матеріальна допомога по безробіттю, допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах, щомісячна грошова сума в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, страхові виплати дитині, яка народилася з інвалідністю внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності, тощо); стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення).

Позивач просить стягнути компенсацію втрати частини доходів на наступні недоотримані кошти (доходи): вихідну допомогу в розмірі трьохмісячного середнього заробітку, компенсацію за молоко та лікарні ПР (згідно довідки №465 від 23 грудня 2020 року), середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, вихідну допомогу відповідно до п. п.12.11 п.12 Колективного договору.

Однак, згідно Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159, зазначені грошові виплати компенсації не підлягають, а тому вимога позивача в цій частині задоволенню також не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не доведено факту завдання йому діями відповідача моральної шкоди та неналежного забезпечення спецодягом протягом усього періоду роботи на підприємстві (клопотання про витребування доказів судом на підтвердження таких фактів не заявлялося), тому суд відмовляє в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача моральної шкоди та компенсації в порядку передбаченому ст.164 КЗпП України.

З відповідача в користь позивача, відповідно до ст.141 ЦПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог підлягає стягненню 1520,90 грн. судового збору, та 2010 грн. витрат за надання професійної правничої допомоги, що підтверджуються документально (а.с.6, 20-23).

Керуючись ст.13, ст.12, ст.81, ст.141, ст.211, ст.259, ст.263, ст.279 ЦПК України, на підставі ст.47, ст.116, ст.117 КЗпП України, ст.1, ст.2, ст.5, ст.7, ст.10, ст.15 Закону України Про оплату праці, Закону України "Про компенсацію грошових доходів населення", суд,

ухвалив:

Позов задоволити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Волиньвугілля», , юридична адреса: вул. Луцька, буд.1, м. Нововолинськ, Волинська область, в користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ), 26 534 (двадцять шість тисяч п`ятсот тридцять чотири) грн. 38 коп. заборгованості по вихідній допомозі при звільненні, компенсації за молоко та лікарняні, 24 618 (двадцять чотири тисячі шістсот вісімнадцять) грн. 99 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 жовтня 2020 року по 11 січня 2021 року включно, 20 468 (двадцять тисяч чотириста шістдесят вісім) грн. 07 коп. одноразової допомоги.

Стягнути з Державного підприємства «Волиньвугілля», , юридична адреса: вул. Луцька, буд.1, м. Нововолинськ, Волинська область, в користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) 1520 (одна тисяча п`ятсот двадцять) грн. 90 коп. сплаченого судового збору та 2010 (дві тисячі десять) грн. витрат за надання професійної правничої допомоги.

У решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги через Нововолинський міський суд Волинської області до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги, рішення набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя підпис А.В. Василюк