Справа № 467/1139/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.02.2021 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого - судді Явіци І.В.,

за участю секретаря судового засідання Старовойтова В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

Вимоги позивача та доводи на їх обґрунтування

Звернувшись до суду із вказаним позовом, представник АТ КБ «ПриватБанк» посилався на те, що 25 квітня 2013 року відповідач отримав кредитну картку з установленим банком кредитним лімітом, розмір якого у подальшому було збільшено.

Відповідач з метою отримання кредитних коштів підписав Анкету - заяву, тим самим підтвердивши свою згоду на те, що ця заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послу» і «Тарифами», які викладені на банківському сайті, складають між ним та банком договір про надання банківських послуг (далі кредитний договір).

Таким чином, відповідач був ознайомлений з «Умовами та правилами надання банківських послуг», що діяли на момент отримання ним кредиту, зокрема, зобов`язався слідкувати за витратами кредитних коштів в межах установленого ліміту з метою запобігання виникнення овердрафту, повернути їх та сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі мінімального обов`язкового платежу.

Представник позивача вказав, що банк свої зобов`язання за договором виконав належним чином, так як надав відповідачу можливість користуватись кредитними коштами в межах установленого кредитного ліміту.

Відповідач, у свою чергу, активно використовував кредитні кошти, здійснював їх повернення та сплату відсотків.

Разом із цим, відповідач свої зобов`язання щодо сплати кредитної заборгованості виконував невчасно і не у повному обсязі, внаслідок чого станом на 21 вересня 2020 року у нього виникла заборгованість перед банком на загальну суму 49 088,65 грн., із яких 21 824,11 грн. це заборгованість за тілом кредиту, 20,00 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту, 10 771,84 грн. заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно із ст. 625 ЦК України та 16 472,70 грн. за нарахованою пенею.

Оскільки станом на день звернення із цим позовом відповідач погашення вказаної кредитної заборгованості не здійснив, то позивач через свого представника просив стягнути її на свою користь разом із сплаченим ним судовим збором у розмірі 2 102,00 грн.

Процесуальні дії у справі

Спрощене провадження за цими вимогами було відкрите ухвалою судді Арбузинського районного суду Миколаївської області від 06 листопада 2020 року.

Позиції сторін

Представник позивача в судове засідання не з`явився, про його дату, час і місце повідомлявся належно кожного разу, причин свого неприбуття не вказав, проте, у матеріалах справи мається заява про розгляд справи за його відсутності ( а.с. 110).

Відповідач в судове засідання також не прибув, про його дату, час і місце повідомлений належно, надав до суду письмову заяву, якою просив розглядати справу за його відсутності, паралельно вказавши, що проти задоволення позову не заперечує.

За такого, на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, позаяк, жоден із учасників справи у судовому засіданні присутнім не був.

Установлені фактичні обставини справи і зміст правовідносин із посиланням на докази, у тому числі й ті докази, що відхилені судом, а також оцінка позиції сторін

У свою чергу, суд, дослідивши надані позивачем докази, оцінивши їх з точки зору належності, допустимості і достовірності, а також достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні доказів, виходив із такого.

Зокрема, суд установив, що 25 квітня 2013 року відповідач з метою отримання кредиту у «ПриватБанку» підписав Анкету - заяву про приєднання до «Умов і правил надання банківських послуг в ПриватБанку».

Протягом строку кредитування, що окреслений позивачем, банк відкрив відповідачу чотири карткових рахунки, останній, зокрема, із строком дії до 10/21.

Кредитний ліміт станом на 20 січня 2016 року був установлений на рівні 1 000,00 грн.,з 23 травня 2017 року збільшений до 15 000,00 грн., а з 22 вересня 2017 року до 25 000,00 грн.

Із виписки по рахунку слідує, що відповідач активно використовував кредитні кошти, однак, й погашення заборгованості також здійснював.

Проте, позивач вважає, що відповідач здійснював погашення за кредитним договором не у повному обсязі, внаслідок чого має заборгованість перед банком, яка станом на 21 вересня 2020 року становить 49 088,65 грн., із яких 21 824,11 грн. це заборгованість за тілом кредиту, 20,00 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту, 10 771,84 грн. заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно із ст. 625 ЦК України та 16 472,70 грн. за нарахованою пенею.

Однак суд, за наслідками дослідження сукупності доказів, що надані позивачем, не може погодитись із пред`явленим розміром заборгованості у повній мірі.

Зокрема, стосовно вимоги про стягнення пені у розмірі 16 472,70 грн., то суд ураховує таке.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі, а кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (статті 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець, як у даному випадку «ПриватБанк».

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

У даному випадку має місце той факт, що у Анкеті заяві, що підписана відповідачем, відсутні умови про встановлення його відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, крім тіла кредиту, стягнути й пеню за несвоєчасну сплату кредиту.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме із цими «Умовами та правилами надання банківських послуг» відповідач ознайомився і погодився, підписуючи Анкету - заяву про приєднання до «Умов та правил надання банківських послуг», а також те,

що цей документ на момент отримання ним кредитних коштів взагалі містив умови, зокрема, й щодо сплати неустойки у виді пені.

Будь якої Довідки про умови кредитування, такої, щоб була підписана відповідачем і одночасно містила у собі інформацію про розмір, порядок і умови нарахування пені, позивач до суду також не надав.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

У даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки «Умови та правила надання банківських послуг», що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим банком в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви «Умови та Правила надання банківських послуг» у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу «Умови та правила банківських послуг», відсутність у його Анкеті заяві домовленості про сплату пені за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком «Умови та правила надання банківських послуг» не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, як вказав суд вище, Довідки про умови кредитування, підписаної відповідачем, якою останнього було повідомлено про порядок нарахування і розмір пені за прострочення виконання зобов`язань за договором, позивач не надав.

Стосовно клопотання позивача про огляд веб сайту, зокрема, розділу 2.1. «Умов та правила надання банківських послуг», які розміщені на офіційному веб сайті АТ КБ «ПриватБанк» за вказаним у клопотанні посиланням, то суд відмічає, що ці «Умови і правила надання банківських послуг» тим більше не підписані відповідачем, а тому з мотивів, що викладені вище аналогічно не можуть розцінюватись як частина укладеного між сторонами договору, ураховуючи ще й те, що позивач додав до позовної заяви витяг з «Умов та правил надання банківських послуг», який досліджено судом та оцінено як сам по собі, так і в сукупності з іншими доказами у справі.

А обґрунтування наявності обставин повинне здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем «Умови та правила надання банківських послуг», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку, у заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Отже, «Умови та правила надання банківських послуг», так само як і «Тарифи», які додані позивачем до позовної заяви на підтвердження висунутих вимог щодо стягнення пені, не містять підпису відповідача, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між ним та банком (позивачем) 25 квітня 2013 року шляхом підписання Анкети - заяви.

Відповідно, у задоволенні вимоги про стягнення із відповідача пені у розмірі 16 472,70 грн. слід відмовити.

Також позивач пред`явив вимогу про стягнення з відповідача процентів, нарахованих на прострочений кредит на підставі ст.625 ЦК України у розмірі 10 771,84 грн.

Із даного питання суд ураховує слідуюче.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене ч.2 ст. 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі №6-49цс12 і постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18.

Позивач, обґрунтовуючи вимоги щодо стягнення вищевказаних відсотків, у позовній заяві посилався «Умови та правил надання банківських послуг», відповідно до яких у разі порушення зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, неустойки та виконання інших зобов`язань, починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань Клієнта з погашення кредиту Клієнт зобов`язується сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі: 86,4 % - для картки «Універсальна», 84, 0% - для картки «Універсальна голд».

Із розрахунку заборгованості, доданого до позовної заяви, вбачається, що банк нараховує відсотки згідно ст. 625 ЦК України з 01 жовтня 2019 по 21 вересня 2020 року за процентною ставкою 84 %.

Отже, з матеріалів справи вбачається, що позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за відсотками згідно ст. 625 ЦК України, не у розмірі, встановленому законом (3% річних), а у розмірі, зазначеному в «Умовах та правилах надання банківських послуг» (84%).

Проте, як вже зазначалось, «Умови та правила надання банківських послуг», на які посилається позивач, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору від 25 квітня 2013 року.

Ураховуючи викладене, вважати, що сторони обумовили розмір відсотків відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи.

А тому у задоволенні цієї вимог також слід відмовити.

Разом із цим, із виписки по рахунках відповідача слідує, що він дійсно отримав і використовував кредитні кошти і на момент пред`явлення цього позову існуючої у нього дійсної заборгованості за тілом кредиту, у тому числі й простроченим, не погасив.

Відповідно, вимога про стягнення заборгованості за тілом кредиту підлягає задоволенню.

Але, разом із цим, із суми заборгованості за тілом належить відрахувати фактично погашену відповідачем заборгованість по пені у розмірі 1 150,00 грн. ( а.с.18, зворот), з мотивів, що наведені судом вище.

Таким чином, права позивача є порушеними через неповернення відповідачем заборгованості за тілом кредиту, а тому вони підлягають захисту у спосіб, що запропонований позивачем - шляхом стягнення дійсної заборгованості за тілом кредиту.

Отже, з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за поточним тілом кредиту у розмірі 20,00 грн., та заборгованість за простроченим тілом у розмірі 20 674,11 грн. (21 824,11 1 150,00 грн. = 20 674,11 грн.).

Тож, у цілому цей позов підлягає частковому задоволенню.

При цьому, суд відмічає, що визнання відповідачем позову ще не вказує на можливість його повного задоволення, оскільки суд, діючи згідно із завданням цивільного судочинства, визначеними ст. 2 ЦПК України, діє у межах указаного Кодексу.

Щодо розподілу судових витрат

Стосовно ж стягнення з відповідачки на користь позивача судового збору у розмірі 2 102,00 грн., то суд виходив із правила, установленого ч.1 ст. 141 ЦПК України, за яким судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

А тому, з відповідачки на користь позивача слід стягнути 886,13 грн. судового збору, що становить 42,16 % від задоволеної ціни позову.

З цих мотивів, керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 13, 76-81, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 25 квітня 2013 року у розмірі 20 694 (двадцять тисяч шістсот дев`яносто чотири) грн. 11 коп., із яких 20 (двадцять) грн. 00 коп. заборгованість за поточним тілом кредиту та 20 674 (двадцять тисяч шістсот сімдесят чотири) грн. 11 коп. заборгованість за простроченим тілом кредиту.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 886 (вісімсот вісімдесят шість) грн. 13 коп.

Рішення суду може бути оскаржене учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду безпосередньо або через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач : Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д, , р/р НОМЕР_1 , МФО 305299).

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя І.В. Явіца