Справа № 464/4462/19 Головуючий у 1 інстанції: Мичка Б.Р.
Провадження № 22-ц/811/1336/20 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2021 року м.Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Ніткевича А.В., Копняк С.М.,

секретаря Жукровської Х.І.,

з участю: позивача ОСОБА_1 , її представника

ОСОБА_2 , апелянта ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 26 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «ІРОКС» про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати незаконним наказ генерального директора приватного акціонерного товариства (далі ПрАТ) «ІРОКС» №85-к від 31.07.2019 року про звільнення її з роботи за прогул на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, поновити на роботі на посаді інженера-кошторисника та стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Свої вимоги позивач обгрунтовувала тим, що 03.05.2007 року вона була прийнята на роботу на посаду інженера-кошторисника ЗАТ «ІРОКС» за контрактом, яким було передбачено, що оплата за виконання покладених на нею трудових обов`язків здійснюється роботодавцем шляхом виплати працівнику заробітної плати та зарахування цієї заробітної плати в розмірі 550 грн. як проплати 0,14 кв.м. загальної площі двокімнатної квартири в будинку АДРЕСА_1 , однак, 31.07.2019 року її звільнено із займаної посади з ініціативи роботодавця за прогул, позаяк, на її матеріальному утриманні залишилось двоє дітей.

Позивач вважає звільнення з роботи незаконним, оскільки у зв`язку із поганим самопочуттям через загострення наявного у неї захворювання гострого бартолініту та необхідністю пройти медичне обстеження, 29.07.2019 року вона подала генеральному директору Микичаку І.П. заяву про надання їй двох днів 29 та 30 липня в рахунок чергової відпустки за 2015 2016 роки, і, зареєструвавши заяву, залишила її та відразу пішла в 2-у міську поліклініку м.Львова, де 29 та 30 липня 2019 року проходила медичне обстеження, що підтверджується випискою із медичної карти, однак, 31.07.2019 року її було звільнено з роботи за прогул без поважних причин, з чим вона категорично не погоджується, оскільки була відсутня на роботі з поважних причин.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 26 лютого 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_1 , просить його скасувати з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального праваі ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та стягнути з відповідача понесені нею витрати на правничу допомогу в розмірі 10000 грн.

Апелянт вважає, що основною причиною її звільнення з роботи в такий спосіб слугувала незгода генерального директора із проведеними розрахунками за належну їй згідно з контрактом квартиру, вартість якої щомісячно вираховували з її заробітної плати, оскільки в порушення умов контракту він вимагав доплати за квартиру, збільшивши вартість квартири, а тому внаслідок звільнення її (позивача) з роботи мав намір залишити квартиру на підприємстві для продажу іншим особам.

На переконання апелянта, це підтверджується й тим, що в товаристві склалась усталена практика використання працівниками відгулів та днів невикористаних відпусток, а тому не було підстав не погоджувати подану нею заяву, оскільки у всіх її попередніх заявах впродовж 2008 2015 років керівник жодного разу не відмовляв. Крім того, у табелі використання робочого часу, наданому в судовому засіданні представником відповідача щодо головного бухгалтера ПрАТ «ІРОКС» Волощин О.І., зазначено 2 дні відпустки за 04 та 05 липня 2019 року.

Просить врахувати, що 29.07.2019 року через загострення наявного у неї захворювання гострого бартолініту відчувала постійний біль і не могла працювати, а тому вимушена була звернутись до лікаря та пройти медичне обстеження.

Апелянт звертає увагу на практику Верховного Суду, відповідно до якої хвороба працівника, може бути визнана поважною причиною відсутності на роботі. Проходження нею обстеження в лікарні підтверджується випискою з медичної карти лікуючого лікаря, однак, суд не дав належної правової оцінки цьому документу, як доказу на підтвердження факту відсутності її на роботі з поважних причин.

Апелянт не погоджується з висновком суду про те, що вона відмовилась надати письмові пояснення щодо відсутності на роботі, оскільки роботодавець не надав їй можливості надати такі пояснення, а акт про відмову від надання пояснень був складений через пів року після її звільнення та поданий лише у лютому 2020 року в судове засідання і підписаний трьома залежними від керівника особами, двоє з яких є близькими родичами генерального директора ПрАТ «ІРОКС».

Апелянт зазначає, що, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції не врахував наведених нею фактів щодо незаконності звільнення і не дав належної правової оцінки доказам, які сторони подали на підтвердження своїх вимог та заперечень.

Згідно з первинним протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Львівського апеляційного суду від 16.04.2020 року, для розгляду цивільної справи №464/4462/19 (провадження №22-ц/811/1336/20) визначено колегію суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Курій Н.М., суддів: Ванівського О.М., Мельничук О.Я.

Ухвалою судді-доповідача Курій Н.М. від 21.04.2020 року відкрито апеляційне провадження в даній справі.

Ухвалою колегії суддів у названому вище складі від 29.04.2020 року справу призначено до розгляду в апеляційному суді на 23.06.2020 року.

25.05.2020 року від ПрАТ «ІРОКС» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач наголошує, що факт тимчасової непрацездатності працівника повинен бути підтверджений належним документом, зокрема, листком непрацездатності, позаяк, позивач надала суду виписку із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 01.08.2019 року, видану КНП «2-А міська поліклініка м.Львова», яка не може слугувати належним доказом на підтвердження тимчасової втрати працездатності позивача, внаслідок якої вона не мала можливості виконувати свої безпосередні трудові обов`язки, оскільки така виписка не містить жодних відомостей, які б могли підтвердити твердження позивача про неможливість виходу на роботу 29 та 30 липня 2019 року за станом здоров`я, а лише підтверджує проходження нею амбулаторного лікування (проходження процедур, здача аналізів, обстеження загального стану здоров`я), яке не пов`язане з необхідністю постійного перебування хворого у медичному закладі (стаціонарне лікування).

Вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що не знайшов свого підтвердження факт розладу здоров`я позивача, який би унеможливлював її перебування саме в цей час на робочому місці.

Також відповідач звертає увагу, що позивач, подавши через приймальну генерального директора заяву про надання їй відпустки терміном на два дні, повинна була пересвідчитись в належному оформленні її відпустки, тобто дізнатись, чи виданий відповідний наказ, і лише після цього покинути своє робоче місце.

23.06.2020 року розгляд справи не відбувся у зв`язку із перебуванням судді Курій Н.М. у відпустці, після виходу з якої, у зв`язку із звільненням судді, проведено повторний автоматизований розподіл судової справи, в результаті якого, згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу справи від 27.07.2020 року головуючим суддею (суддею-доповідачем) визначено суддю Струс Л.Б., у зв`язку із звільненням якої, згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу справи від 07.09.2020 року головуючим суддею (суддею-доповідачем) визначено суддю Бойко С.М.

В судове засідання апеляційного суду представник відповідача ПрАТ «ІРОКС» не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи відповідач в особі свого представника адвоката Семиренка П.Я. був належним чином повідомлений під розписку в судовому засіданні (а.с.240), однак, адвокат подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з його відрядженням до м.Києва, але наведені причини неявки колегією суддів не визнано поважними, оскільки дата судового засідання була узгоджена з представником і, крім того, доказів на підтвердження перебування адвоката у визначений судом день у відрядженні в м.Києві немає, а тому справу розглянуто апеляційним судом відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України у відсутності сторони відповідача.

Заслухавши пояснення сторони позивача та апелянта ОСОБА_3 в підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 з наступних підстав.

Судом встановлено, що наказом №76 від 06.11.2006 року позивача ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду інженера-кошторисника ЗАТ «ІРОКС», в подальшому перейменованого на ПрАТ «ІРОКС», що підтверджується витягом із трудової книжки позивача (а.с.26-28).

Окрім того, 03.05.2007 року між позивачем та відповідачем було укладено контракт (а.с.5).

Контрактом визначено, що працівник має виконувати свої обов`язки, передбачені посадовою інструкцією і цим контрактом (п.1.6).

Оплата за виконання працівником своїх трудових обов`язків за контрактом здійснюється роботодавцем шляхом виплати працівнику заробітної плати та зарахування цієї заробітної плати, як проплату житлової площі за виконувану роботу в розмірі 550 грн. щомісячно і відповідає проплаті 0,14 кв.м. загальної площі двокімнатної квартири по АДРЕСА_1 (п.1.7).

Пунктом 2.1 контракту передбачено, що працівник додатково виконує такі постійні функції і обов`язки: щотижнево повинен відпрацювати на об`єкті житлового будинку по АДРЕСА_1 різноробочим 21 годину, включаючи вихідні, а в місяць сумарно 84 години і являється внеском в рахунок оплати загальної площі двокімнатної квартири по АДРЕСА_1 .

Працівник зобов`язується відпрацювати зазначену кількість годин особисто, а також включаючи відпрацювання годин членами своєї сім`ї. Вартість відпрацьованих 84 годин становить 950 грн. за 1 місяць, і являється проплатою (внеском) працівника за 0,24 кв.м. загальної площі квартири.

Виконання робіт фіксується в табелі обліку використання робочого часу роботодавця за підписом уповноважених на це осіб.

Пунктом 4.1 контракту передбачено, що роботодавець за виконувані працівником функціональні обов`язки та обов`язки, передбачені умовами даного контракту, зобов`язаний передати у власність працівника визначену у контракті двокімнатну квартиру по АДРЕСА_1 по акту прийому-передачі на протязі 90 днів з моменту здачі будинку в експлуатацію 30.09.2008 року, власність на квартиру працівника оформляється свідоцтвом про право власності, після отримання квартири, вказаної в контракті, що підтверджується підписанням сторонами акту прийому-передачі та оформлення права власності на квартиру, працівник зобов`язується продовжувати трудові відносини із роботодавцем до 03.11.2019 року.

Працівник має право на щорічну відпустку тривалістю 24 календарних днів із збереженням грошової винагороди та додаткову відпустку, передбачену Законом України «Про відпустки» (перебування на утриманні дітей, які не досягли 14 років) терміном 7 календарних днів (п.4.5 контракту).

Пунктом 5.1 передбачено, що у разі невиконання або неякісного виконання обов`язків за контрактом, сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України і цим контрактом.

Дисциплінарне стягнення на працівника накладається роботодавцем згідно чинного трудового законодавства (5.3 контракту).

Пунктом 6.2 контракту передбачено, що цей контракт припиняється, зокрема, після закінчення терміну дії контракту або ж з ініціативи роботодавця до закінчення терміну дії контракту у випадках, передбачених у п.6.3 цього контракту.

Так, зокрема, пунктом 6.3 контракту передбачено, що працівника може бути звільнено з посади, а цей контракт розірвано з ініціативи роботодавця до закінчення терміну дії: а) у разі невиконання або неналежного виконання працівником зобов`язань, обумовлених цим контрактом, - з попередженням його про це за два тижні; б) з інших, передбачених КЗпП України, підстав звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

З матеріалів справи встановлено, що 29.07.2019 року позивач ОСОБА_1 подала генеральному директору ПрАТ «ІРОКС» Микичаку І.П. заяву, зареєстровану за вхідним №246 (а.с.12), в якій просила надати їй два дні 29 та 30 липня 2019 року в рахунок чергової відпустки за 2015 2016 роки.

Однак, відпустку терміном на два дні, про яку позивач просила у своїй заяві, їй надано не було і наказом генерального директора ПрАТ «ІРОКС» №85-к від 31.07.2019 року позивача ОСОБА_1 звільнено з роботи з 31.07.2019 року за прогул без поважних причин у період з 29.07.2019 року по 30.07.2019 року на підставі п.4 ст.40 КЗпП України з виплатою грошової компенсації за невикористану відпустку за період з 05.03.2013 року по день звільнення (а.с.11).

Факт відсутності позивача на роботі впродовж 29 та 30 липня 2019 року підтверджується актами про відсутність на роботі (а.с.107-108), табелем обліку використання робочого часу за липень 2019 року (а.с.102-103) та не заперечується самою позивачкою.

Відповідно до положень статті 139 КЗпП України, працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Трудова дисципліна - це система правових норм, що регулюють внутрішній трудовий розпорядок, встановлюють трудові обов`язки працівників та роботодавця, визначають заохочення за успіхи в роботі й відповідальність за невиконання цих обов`язків.

Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення.

Статтею 149 КЗпП України визначено порядок застосування дисциплінарних стягнень.

Так, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Вимога закону про необхідність отримання роботодавцем пояснень працівника до моменту застосування дисциплінарного стягнення є важливою гарантією захисту прав працівника, оскільки надає останньому можливість довести роботодавцю правомірність своїх дій, а роботодавцю розглянути пояснення працівника, врахувати їх під час прийняття рішення про застосування дисциплінарного стягнення й відмовитися від такого, у разі якщо пояснення будуть обґрунтованими.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 19.10.2016 року (Справа №6-2801цс15), невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, які містяться у п.24 постанови №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Отже, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення працівника з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі.

Вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі у трудовому законодавстві України не існує, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причин відсутності на роботі дається, виходячи із конкретних обставин.

Відповідно до сталої судової практики причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, зокрема: пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я.

Відсутність працівника за станом здоров`я може підтверджуватись не тільки листком непрацездатності, а й довідкою медичної установи, показаннями свідків чи іншими доказами.

Отже, наявність поважних причин неявки на роботі визнається у разі доведеної непрацездатності працівника, хоча вона і не була підтверджена листком непрацездатності.

Таких висновків, із посиланням в тому числі на судову практику Верховного Суду України (ухвала Верховного Суду України від 31 жовтня 2002 року у справі №6-10006кс02), дійшов Верховний Суд у постанові від 11 березня 2020 року в справі №459/2618/17 (провадження №61-47902св18).

З матеріалів справи встановлено, що 29.07.2019 року в день відсутності позивача на роботі, остання зверталась за медичною допомогою в Комунальне некомерційне підприємство (далі КНП) «2-А міська поліклініка м.Львова», де 29 та 30 липня 2019 року проходила медичне обстеження амбулаторно у зв`язку з наявним у неї захворюванням гострий бартолініт, що підтверджується випискою із медичної карти від 01.08.2019 року, підписаною лікуючим лікарем завідувачем жіночої консультації ОСОБА_4 (а.с.24-25).

Таким чином, позивач дійсно була відсутня на роботі 29 та 30 липня 2019 року, однак, її відсутність пов`язана з погіршенням стану здоров`я, а отже, вона була відсутня на роботі з поважних причин, що підтверджується зазначеним вище документом медичної установи, тому правових підстав для звільнення позивача з роботи за прогул немає.

У зв`язку з наведеним, наказ №85-к від 31.07.2019 року про звільнення ОСОБА_1 за прогул на підставі п.4 ст.40 КЗпП України є незаконним і підлягає скасуванню.

Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже, з урахуванням наведених вище мотивів, звільнення позивача з роботи на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України є незаконним, а тому позивач підлягає поновленню на роботі на посаді, яку обіймала до свого звільнення, з виплатою середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

За загальним правилом пункту 2 (абзаци 3, 4) Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року (далі - Порядку), середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, які передували події звільнення працівника з роботи. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

З наданої відповідачем довідки про заробітну плату позивача за два останні відпрацьовані місяці, які передували даті звільнення позивача з роботи (а.с.96), встановлено, що за травень 2019 року позивач отримала заробітну плату в розмірі 4930 грн. 23 коп., а за червень 2019 року 6860 грн. 00 коп.

Враховуючи кількість фактично відпрацьованих робочих днів у травні (15) та у червні (18) 2019 року, середньоденна заробітна плата позивача у ці місяці становила 357 грн. 28 коп. ((4930 грн. 23 коп. + 6860 грн. 00 коп.):33 р.д.), що також підтверджується названою вище довідкою відповідача.

Кількість робочих днів вимушеного прогулу внаслідок незаконного звільнення позивача з роботи за період з 31.07.2019 року по день ухвалення апеляційним судом рішення, у відповідності до листів Міністерства соціальної політики України про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2019, 2020 та 2021 роки, становить 382 робочих днів, а тому розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача у користь позивача за вказаний вище період, становить 136480 грн. 96 коп. (357 грн. 28 коп. х 382 р.д.).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.

З урахуванням викладеного, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача у користь позивача, визначений судом без утримання встановлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

Суд першої інстанції в повній мірі не з`ясував усіх фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення даного спору, не дав належної правової оцінки доказам, які сторони подали на підтвердження своїх вимог та заперечень, дійшовши помилкового висновку про те, що звільнення позивача з роботи було проведено з дотриманням зазначених вище норм КЗпП України, а тому оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 з наведених вище мотивів.

Такою, що підлягає частковому задоволенню лише на суму 3000 грн., є вимога позивача про відшкодування їй за рахунок відповідача витрат на правничу допомогу, оскільки відповідно до вимог ст.137 ЦПК України, належним чином обгрунтованим є розрахунок по оплаті послуг адвоката за складення позовної заяви в розмірі 1500 грн. та за надання інших правничих послуг (представництво в суді, збір доказів) 1500 грн.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України та у зв`язку із звільненням позивача на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору у справах про поновлення на роботі, з відповідача в дохід держави необхідно стягнути судовий збір, який підлягав сплаті за подання позовної заяви у розмірі 768 грн. 40 коп. та за подання апеляційної скарги у розмірі 1152 грн. 60 коп., що сумарно становить 1921 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 26 лютого 2020 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати незаконним і скасувати наказ генерального директора приватного акціонерного товариства «ІРОКС» №85-к від 31 липня 2019 року про звільнення ОСОБА_1 за прогул на підставі п.4 ст.40 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді інженера-кошторисника в приватному акціонерному товаристві «ІРОКС» з 31 липня 2019 року.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «ІРОКС» (м.Львів, вул.Професора Буйка, 17А, ) у користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 136480 (сто тридцять шість тисяч чотириста вісімдесят) гривень 96 копійок з вирахуванням з цієї суми при виплаті обов`язкових платежів та зборів.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «ІРОКС» (м.Львів, вул.Професора Буйка, 17А, ) у користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на правничу допомогу в розмірі 3000 (три тисячі) гривень.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «ІРОКС» (м.Львів, вул.Професора Буйка, 17А, ) в дохід держави судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 1921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) гривні.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 19 лютого 2021 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Ніткевич А.В.

Копняк С.М.