Постанова

Іменем України

08 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 182/8455/19

провадження № 61-9556св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - акціонерне товариство «Акціонерний комерційний банк «Конкорд»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Конкорд» на постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 червня 2021 року у складі колегії суддів: Бондар Я. М., Барильської А. П., Зубакової В. П.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Конкорд» (далі - АТ «АКБ «Конкорд») про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до наказу № 76/н від 26 квітня 2019 року її було прийнято на посаду начальника департаменту бізнесу платіжних карток АТ «АКБ «Конкорд» з 02 травня 2019 року.

12 вересня 2019 року її попереджено про зміну у організаційній структурі банку, а саме про реструктуризацію департаменту бізнесу платіжних карток та згідно наказу № 363/1-о від 03 вересня 2019 року - скорочення посади начальника департаменту бізнесу платіжних карток з 12 листопада 2019 року.

З наказом № 363/1-о від 03 вересня 2019 року її не було ознайомлено.

На вказане попередження нею були надані пояснення щодо врахування її статусу одинокої матері та особи з інвалідністю третьої групи.

23 жовтня 2019 року вона отримала пропозицію про наявні вакансії, від яких відмовилась, оскільки оклад за запропонованими посадами був в чотири рази меншим від того, який вона отримувала, та не відповідали її кваліфікації з точки зору кар`єри, досвіду та професійного рівня.

На підставі наказу АТ «АКБ «Конкорд» № 94/к від 08 листопада 2019 року її було звільнено із займаної посади з 11 листопада 2019 року у зв`язку зі скороченням штатів згідно пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Позивач вважала, що їй не було запропоновано всіх наявних вакансій, які були на підприємстві і відповідали її кваліфікації, освіті та досвіду роботи, зокрема в той час були вакантні посади керуючого відділенням та заступника голови правління АТ «АКБ «Конкорд».

Також зазначала, що відповідачем не було враховано, що вона самостійно виховує доньку - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та є єдиним годувальником в сім`ї, те, що вона має найбільш високу кваліфікацію і продуктивність праці серед інших працівників департаменту.

Вважала, що з відповідача підлягає стягненню втрачений заробіток за період з 12 листопада 2019 року по 12 грудня 2019 року, який становить 36 000 грн.

Крім того, в результаті незаконного звільнення їй заподіяна моральна шкода, оскільки вона зазнала душевного болю та страждань, звільнення її дуже вразило, бо вона є єдиним годувальником в сім`ї. Весь час після звільнення вона та її сім`я перебували у стресовому стані. У неї погіршився настрій та стан здоров`я, доводилось докладати зусиль для організації її подальшого життя та працевлаштування.

Враховуючи наведене просила суд: визнати незаконним та скасувати наказ № 94/к від 08 листопада 2019 року про її звільнення з посади начальника департаменту бізнесу платіжних карток за скороченням штатів згідно пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України; поновити її на зазначеній посаді; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоду в розмір 50 000 грн.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2021 року у складі судді Рибакової В. В. позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з АТ «АКБ «Конкорд» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12 листопада 2019 року по 03 лютого 2020 року в сумі 115 251,15 грн.

Стягнуто з АТ «АКБ «Конкорд» на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 1 000,00 грн.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Судове рішення місцевого суду мотивовано тим, що звільнення позивача відбулось з порушенням законодавства, проте оскільки наказом № 25/к від 06 лютого 2020 року АТ «АКБ «Конкорд» поновлено позивача на посаді начальника департаменту бізнесу платіжних карток з 03 лютого 2020 року, тобто роботодавець самостійно поновив на роботі позивача, у зв`язку із чим відсутні підстави для визнання незаконним, скасування наказу № 94/к від 08 листопада 2019 року та поновлення позивача на посаді начальника департаменту бізнесу платіжних карток АТ «АКБ «Конкорд».

Враховуючи те, що позивач не працювала у період з 12 листопада 2019 року (дата звільнення) по 03 лютого 2020 року (дата поновлення позивача на роботі самостійно відповідачем), суд першої інстанції, з урахуванням положень статті 235 КЗпП України, дійшов висновку про наявність підстав для стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вирішуючи питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із міркувань розумності, виваженості та справедливості, та дійшов висновку, що розмір коштів у сумі 1 000 грн є достатнім для відшкодування завданої шкоди.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 червня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ АТ «АКБ «Конкорд» від 08 листопада 2019 року №94/к про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника департаменту бізнесу платіжних карток за скороченням штатів згідно пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Департаменту бізнесу платіжних карток АТ «АКБ «Конкорд» з 11 листопада 2019 року.

Стягнуто з АТ «АКБ «Конкорд» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12 листопада 2019 року по 09 червня 2021 року в сумі 794 626,35 грн без утримання податку й інших обов`язкових платежів.

Стягнуто з АТ «АКБ «Конкорд» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 1 000 грн.

Вирішено питання щодо судових витрат.

У решті позовних вимог відмовлено.

Скасовуючи рішення місцевого суду та задовольняючи позовні вимоги частково, суд апеляційної інстанції виходив із того, що скасування відповідачем наказу про звільнення позивача не є доказом поновлення останньої на займаній посаді та допуском її до виконуваної роботи, а тому оскаржуваний наказ про звільнення ОСОБА_1 підлягає скасуванню. При цьому апеляційним судом вказано, що працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи та можливість виконання своїх обов`язків.

Таким чином, з урахуванням статті 235 КЗпП України, апеляційний суд дійшов висновку, що на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12 листопада 2019 року (дата звільнення) до 09 червня 2021 року (дата ухвалення рішення судом) у розмірі 794 626,35 грн.

Ухвалюючи судове рішення в частині відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд виходив із того, що сума компенсації моральної шкоди у розмірі 1 000 грн буде відповідати засадам справедливості, законності та співмірності.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У червні 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга АТ «АКБ «Конкорд».

Ухвалою Верховного Суду від 02 вересня 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 листопада 2021 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі АТ «АКБ «Конкорд», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судове рішення апеляційного суду в частині скасування наказу № 94/к від 08 листопада 2019 року про звільнення ОСОБА_1 і стягнення з АТ «АКБ «Конкорд» середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 12 листопада 2019 року по 09 червня 2021 року та залишити в силі рішення місцевого суду.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду 26 лютого 2020 року у справі № 702/725/17, провадження № 61-12857св18, від 10 червня 2020 року у справі № 401/3386/17, провадження № 61-45335св18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового і необґрунтованого висновку про те, що наказ про поновлення на посаді позивача не є доказом допуску її до виконуваної роботи.

Заявник вказує, що ОСОБА_1 у своїй відповіді на відзив вказувала про те, що банк викликав її до офісу, де вона знаходилась майже цілий день 06 лютого 2020 року після її поновлення на роботі. Судом не було враховано, що у банку не було інших причин, щоб утримувати позивача в офісі після скасування наказу про звільнення, аніж обговорювати її умови роботи.

Суд не навів жодних причин у оскаржуваній постанові, яким чином мав діяти банк та які докази були потрібні для підтвердження поновлення позивача на роботі. Крім того, суд не навів причин відхилення доказу - акта про відмову позивача від підписання наказу про ознайомлення та надання трудової книжки. Замість того, щоб з`явитись на роботу та виконувати трудові обов`язки, позивач направила лист про те, що її не ознайомлено з наказом про поновлення на роботі і на роботі не з`являлась жодного разу. При цьому вказує, що законом не встановлено окремий порядок ознайомлення з наказом у випадку відмови працівника від ознайомлення, а отже складання акта про відмову було єдиною можливою дією банку у цьому випадку.

Крім того, посилається на те, що суд апеляційної інстанції невдало застосував наведену ним практику Верховного Суду, оскільки наведені в оскаржуваному судовому рішенні справи не ідентичні зі справою, що розглядається.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У жовні 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу АТ «АКБ «Конкорд» від ОСОБА_1 , у якому вказано, що судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Наказом № 76/к від 26 квітня 2019 року АТ «АКБ «Конкорд» ОСОБА_1 прийнято з 02 травня 2019 року на посаду начальника департаменту бізнесу платіжних карток з посадовим окладом 43 479,00 грн згідно штатного розпису (т. 1, а. с. 66).

На засіданні наглядової ради АТ «АКБ «Конкорд» від 03 вересня 2019 року (т. 1, а. с.68-70) затверджено зміни в організаційній структурі банку, а саме реструктуризацію департаменту бізнесу платіжних карток з 12 листопада 2019 року; з 12 листопада 2019 року затверджено нову організаційну структуру АТ «АКБ «Конкорд» (т. 1, а. с. 68).

Наказом № 363/1-о від 03 вересня 2019 року про зміну в організаційній структурі реструкторизовано департамент бізнесу платіжних карток з 12 листопада 2019 року, скорочено посади: начальника департаменту бізнесу платіжних карток в кількості 1 штатна одиниця з 12 листопада 2019 року, заступника начальника департаменту бізнесу платіжних карток в кількості 2 штатних одиниці з 12 листопада 2019 року. (т. 1, а. с.71, 82-91).

12 вересня 2019 року АТ «АКБ «Конкорд» на підставі протоколу засідання наглядової ради АТ «АКБ «Конкорд» від 03 вересня 2019 року попереджено ОСОБА_1 , яка обіймає посаду начальника департаменту бізнесу платіжних карток, про зміну у організаційній структурі банку, про реструктуризацію департаменту бізнесу платіжних карток та згідно наказу № 363/1-о від 03 вересня 2019 року скорочення посади начальника департаменту бізнесу платіжних карток з 12 листопада 2019 року, про що мається її власноруч поставлений підпис з зазначенням дати 12 вересня 2019 року, в якому позивачка просила зважити на її соціальний статус при скороченні посади, документи нею подані в повному обсязі про статус матері-одиначки та ІІІ групи інвалідності (т. 1, а. с. 22).

22 жовтня 2019 року з урахуванням соціальних гарантій ОСОБА_1 надано пропозиції вакансій, які були в банку станом на 22 жовтня 2019 року: головний фахівець відділу операційного обслуговування «Харківської регіональної дирекції» відділення № 11; начальник відділу грошового обігу та касових операцій; начальник адміністративно-господарського відділу; фахівець відділу клієнтської підтримки.

З вказаною пропозицією вакансій ОСОБА_1 ознайомилась 23 жовтня 2019 року та вказала, що не може прийняти пропозиції у зв`язку зі значним більше ніж в чотири рази зниженням посадового окладу та відсутністю досвіду роботи на запропонованих посадах, а також стрімким зниженням посад з точки зору кар`єри та професійного рівня (т. 1, а. с. 23).

Наказом № 94/к від 08 листопада 2019 року АТ «АКБ «Конкорд» ОСОБА_1 звільнено 11 листопада 2019 року з посади начальника департаменту бізнесу платіжних карток, за скороченням штатів згідно пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України; виплачено вихідну допомогу у розмірі однієї середньомісячної заробітної плати; грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 02 травня 2019 року по 11 листопада 2019 року у кількості 8 календарних днів та невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки з 02 травня 2019 року по 31 грудня 2019 року у кількості 10 календарних днів (т. 1, а. с. 24, 67).

Відповідно до табеля обліку використання робочого часу працівників АТ «АКБ «Конкорд» ОСОБА_1 відпрацьовано у вересні місяці 2019 року - 16 днів по 8-00 год., у жовтні місяці 2019 року - 17 днів по 8-00 год.; у листопаді місяці 2019 року - 6 днів по 8-00 год. (у тому числі в день звільнення 11 листопада 2019 року відпрацьовано 8-00 год.) (т. 1, а. с. 93-138).

Наказом № 25/к від 06 лютого 2020 року АТ «АКБ «Конкорд» скасовано наказ № 94/к від 08 листопада 2019 року «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника департаменту бізнесу платіжних карток з 03 лютого 2020 року; начальнику відділу кадрів ОСОБА_4 наказано ознайомити з цим наказом ОСОБА_1 під підпис та внести до трудової книжки ОСОБА_1 запис про поновлення на посаді начальника департаменту бізнесу платіжних карток.

06 лютого 2020 року працівниками АТ «АКБ «Конкорд» складено акт про відмову підписання наказу № 26/к від 06 лютого 2020 року «Про поновлення на роботі» ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 154-155).

Згідно Довідки № 177 від 07 лютого 2020 року за період з вересня 2019 по жовтень 2019 року включно середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складала 2 021,95 грн, середньомісячна заробітна плата складала 43 471,93 грн (т. 1, а. с. 65).

На адресу позивача направлено листи № 178 від 07 лютого 2020 року, № 181 від 10 лютого 2020 року, якими відповідач вживав заходів щодо інформування позивача про поновлення її на роботі (т. 1, а. с.156-163).

17 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернулась з заявою до АТ «АКБ «Конкорд», в якій просила повідомити її про можливість виконання її посадових обов`язків та ознайомити з наказом про її поновлення на роботі (т. 1, а. с. 215-217).

Згідно листа АТ «АКБ «Конкорд» № 199 від 14 лютого 2020 року адресованого позивачу (т. 1, а. с. 212-213) відповідач просив повернення коштів в сумі 34 994,90 грн, які були виплачені в якості вихідної допомоги.

ОСОБА_1 самостійно виховує малолітню доньку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1, а. с. 25, 26-27, 60, 61-62, 63).

ОСОБА_1 має ІІІ групу інвалідності з 01 червня 2019 року безстроково (т. 1, а. с. 28-29). В матеріалах справи наявна Індивідуальна програма реабілітації інваліда № 526 від 27 червня 2019 року на ім`я ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 30-33).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Зі змісту наведеної норми випливає, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, зокрема: ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Відповідно до частини третьої статті 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням.

Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» одинокою матір`ю вважають жінку, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама.

Верховний Суд у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 299/2388/16-ц (провадження № 61-21372св18) зазначив, що основним критерієм для визначення статусу одинокої матері є виховання та утримування дитини без участі батька. Відтак для підтвердження права на зазначену пільгу в цьому випадку позивачем має бути пред`явлений будь-який офіційно складений, оформлений та засвідчений в установленому порядку документ, у якому з достатньою достовірністю підтверджується відсутність участі одного з батьків у вихованні дитини.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 вказувала, що вона розлучена, самостійно виховує малолітню доньку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має ІІІ групу інвалідності з 01 червня 2019 року безстроково, про що надала відповідні докази.

З урахування викладеного, колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли правомірного висновку, що ОСОБА_1 як жінка, яка виховує дитину без батька, не могла бути звільнена з роботи за ініціативою роботодавця без дотримання гарантій, визначених у статті 184 КЗпП України.

Оскаржуючи в касаційному порядку судове рішення апеляційного суду, АТ «АКБ «Конкорд» вказує, що суд апеляційної інстанції неправомірно скасував рішення місцевого суду та визнав незаконним та скасував наказ про звільнення позивача, оскільки наказом від 06 лютого 2020 року останню було поновлено на посаді з 03 лютого 2020 року. При цьому заявник вважає, що суд неправомірно стягнув на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12 листопада 2019 року по 09 червня 2021 року.

Колегія суддів частково погоджується із доводами касаційної скарги з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що наказом № 25/к від 06 лютого 2020 року АТ «АКБ «Конкорд» скасовано наказ № 94/к від 08 листопада 2019 року «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника департаменту бізнесу платіжних карток з 03 лютого 2020 року.

Отже, під час розгляду справи відповідачем самостійно скасовано оскаржуваний позивачем наказ, чим фактично визнано попереднє звільнення ОСОБА_1 за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України незаконним, який порушував її трудові права, та поновлено її на роботі з 03 лютого 2020 року.

06 лютого 2020 року працівниками АТ «АКБ «Конкорд» складено акт про відмову підписання наказу № 26/к від 06 лютого 2020 року «Про поновлення на роботі» ОСОБА_1 .

На адресу позивача направлено листи № 178 від 07 лютого 2020 року, № 181 від 10 лютого 2020 року, якими відповідач вживав заходів щодо інформування позивача про поновлення її на роботі.

Разом із тим, матеріали справи не містять доказів отримання позивачем вказаних листів.

Проте, з листа, направленого ОСОБА_1 до АТ «АКБ «Конкорд» 17 лютого 2020 року, вбачається, що остання була обізнана про її поновлення на роботі на посаді начальника департаменту бізнесу платіжних карток АТ «АКБ «Конкорд» згідно наказу № 26/к від 06 лютого 2020 року.

У вказаному листі вона також просила відповідача повідомити її, коли їй можна приступати до виконання своїх посадових обов`язків начальника департаменту бізнесу платіжних карток АТ «АКБ «Конкорд», та ознайомити з наказом про поновлення її на роботі під підпис.

При цьому позивач також зазначила, що 06 лютого 2020 року вона прибула до офісу АТ «АКБ «Конкорд», проте з наказом про поновлення її на попередньому місці роботи її ознайомлено не було, до роботи допущено не було, робочим місцем не було забезпечено.

Отже, з наведеного вбачається, що ОСОБА_1 була обізнана про те, що наказ про її звільнення було скасовано та поновлено її на роботі.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окрему, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Під час розгляду справи позивачем не надано доказів того, що після того, як вона стала обізнаною про те, що її поновлено на роботі, відповідач не допускав її до виконання своїх посадових обов`язків, не давав ознайомлюватися із наказом про поновлення її на роботі та не забезпечував останню робочим місцем, як і не надано доказів її спроби приступити до виконання трудових обов`язків.

З урахуванням того, що роботодавець самостійно скасував наказ про звільнення позивача, поновив останню на роботі, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваного наказу про звільнення від 08 листопада 2019 року № 94/к, а тому суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність задоволення позовних вимог у вказаній частині.

Разом із тим, враховуючи те, що вивільнення позивача відбулось з порушенням вимог закону, тому суд апеляційної інстанції дійшов правомірного висновку щодо наявності підстав для визнання наказу про звільнення від 08 листопада 2019 року № 94/к незаконним.

Також слід зазначити, що АТ «АКБ «Конкорд», скасовуючи вищевказаний наказ про звільнення позивача та поновлюючи останню на посаді начальника департаменту бізнесу платіжних карток з 03 лютого 2020 року, тобто визнаючи незаконність звільнення, не врахувало, що ОСОБА_1 , як незаконно звільнена, має право на поновлення на роботі з 11 листопада 2019 року - з дати її незаконного звільнення, тому суд апеляційної інстанції скасовуючи рішення місцевого суду обґрунтовано задовольнив позовні вимоги у вказаній частині, оскільки наявні підстави для поновлення ОСОБА_3 на роботі саме із вказаної дати, а не з дати, визначеної відповідачем у наказі № 25/к від 06 лютого 2020 року.

Проте, колегія суддів не може погодитись із висновком суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Апеляційний суд, стягуючи на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12 листопада 2019 року по 09 червня 2021 року, тобто день прийняття постанови, не врахував, що відповідач самостійно частково поновив права позивача, про що остання була обізнана, а тому, з урахуванням положень статті 235 КЗпП України, на її користь підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу, а саме за період з 12 листопада 2019 року по 03 лютого 2020 року у розмірі 115 251,15 грн, оскільки наказом від 06 лютого 2020 року ОСОБА_3 була поновлена на роботі з 03 лютого 2020 року.

При цьому суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу в апеляційному порядку, застосував нерелевантну практику Верховного Суду щодо спірних правовідносин, оскільки висновки, викладені у постановах від 06 грудня 2018 року у справі № 465/4679/16, від 26 лютого 2020 року у справі № 702/725/17, від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18, які застосувались апеляційним судом, стосуються повторного оскарження позивачами наказів про звільнення після їх поновлення на роботі судом у зв`язку із задоволенням відповідних позовних вимог, проте правовідносини у справі, яка переглядається, не є подібними.

У відповідності до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Пунктом 9 частини другої статті 16 ЦК України відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначено як один із способів захисту цивільних прав та інтересів.

У відповідності до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 вересня 2020 року у справі справа № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) дійшла висновку, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення.

З урахуванням встановлених судами попередніх інстанцій обставин, характеру правопорушення, глибину душевних страждань, враховуючи вимоги розумності і справедливості, суд апеляційної інстанції дійшов правомірного висновку, що на користь позивача підлягає стягненню 1 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК Українисуд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Відповідно до статті 412 ЦПК Українипідставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Таким чином, з урахуванням того, що суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу в апеляційному порядку, застосував нерелевантну практику Верховного Суду у спірних правовідносинах й, відповідно, неправильно застосував норми матеріального права, колегія суддів вважає, що судове рішення апеляційного суду підлягає зміні в частині вирішення позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу № 94/к від 08 листопада 2019 року та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Конкорд» задовольнити частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 червня 2021 року в частині вирішення позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу № 94/к від 08 листопада 2019 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника департаменту бізнесу платіжних карток за скороченням штатів згідно пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінити.

У задоволенні позовної вимоги про скасування наказу акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Конкорд» № 94/к від 08 листопада 2019 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника департаменту бізнесу платіжних карток за скороченням штатів згідно пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України відмовити.

Стягнути з акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Конкорд» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12 листопада 2019 року по 03 лютого 2020 року у розмірі 115 251,15 грн.

В іншій частині постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович