Постанова

Іменем України

03 лютого 2021 року

місто Київ

справа № 369/1736/17

провадження № 61-7210св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю

«Атлант консалтинг ВМ»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 грудня 2018 року у складі судді Дубас Т. В. та постанову Київського апеляційного суду від 06 березня 2019 року у складі колегії суддів: Олійника В. І., Ігнатченко Н. В., Кулішенка Ю. М.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»

(далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) у лютому 2017 року звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором банківського обслуговування, у якому просив стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за договором від 15 січня 2015 року (б/н) в сумі 442 067, 67 грн та судові витрати.

Позивач обґрунтовував пред`явлені вимоги тим, що відповідно до договору від 15 січня 2015 року (б/н) Товариство з обмеженою відповідальністю «Атлант консалтинг ВМ» (далі - ТОВ «Атлант консалтинг ВМ», товариство) приєдналося до Умов та правил надання банківських послуг та взяло на себе зобов`язання виконувати умови договору.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 02 грудня 2015 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір поруки № РОR761.

Відповідно до договору ТОВ «Атлант консалтинг ВМ» встановлено кредитний ліміт на поточний рахунок № НОМЕР_1 згідно з волевиявленням ТОВ «Атлант консалтинг ВМ» в електронному вигляді через встановлені засоби електронного зв`язку (системи клієнт-банк, інтернет клієнт банк, смс-повідомлення або інші), що визначено і врегульовано Умовами та правилами надання банківських послуг.

Згідно з умовами кредитного договору ТОВ «Атлант консалтинг ВМ» зобов`язалося здійснювати погашення кредиту, проте свої обов`язки не виконало, грошові кошти на виконання умов кредитного договору не cплатило і станом на 24 січня 2017 року має заборгованість в сумі 634 968, 88 грн, яка складається з: 442 067, 67 грн - заборгованість за сумою кредиту; 153 250, 13 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 18 197, 74 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором; 21 453, 34 грн - заборгованість за комісією за користування кредитом.

Стислий виклад заперечень відповідача

ОСОБА_1 просив відмовити у задоволенні позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», зазначив, що банк не надав доказів, що відповідач взяв на себе зобов`язання саме за виконання ТОВ «Атлант консалтинг ВМ» договору банківського обслуговування від 15 січня 2015 року.

Не погоджуючись з первісним позовом, у червні 2018 року ОСОБА_1 подав до суду зустрічний позов про визнання договору поруки припиненим.

Вимоги зустрічного позову обґрунтовувалися тим, що з урахуванням змісту договору поруки та укладених Умов та правил надання банківських послуг умови договору поруки мають відповідати умовам кредитного договору щодо строків дії, а тому існують підстави для визнання недійсним пункту 4.1 договору поруки, у якому встановлено строк дії поруки тривалістю в 15 років з дня укладення цього договору.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом про визнання договору припиненим та частково недійсним, ОСОБА_1 також наполягав на тому, що договір банківського обслуговування від 15 січня 2015 року (б/н) не є угодою 1 або угодою 2.

З урахуванням положень статті 559 ЦК України та зважаючи, що строк виконання основного зобов`язання ТОВ «Атлант консалтинг ВМ» перед ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не встановлено, вважав, що кредитор мав право пред`явити позов до поручителя протягом одного року від дня укладання договору поруки, тобто до 02 грудня 2016 року, а позов до суду подано 16 лютого 2017 року, тобто з пропуском зазначеного строку, що свідчить про припинення договору поруки на момент пред`явлення вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».

На підставі викладеного ОСОБА_1 просив визнати недійсним пункт 4.1 договору поруки № POR761, укладеного 02 грудня 2015 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 , а також визнати припиненим договір поруки від 02 грудня 2015 року № POR761, укладений між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 .

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 грудня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 06 березня 2019 року, у задоволенні позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 , третя особа - ТОВ «Атлант консалтинг ВМ», про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», третя особа - ТОВ «Атлант консалтинг ВМ», про визнання договору поруки припиненим, визнання недійсним пункту 4.1 договору поруки відмовлено.

Зазначені судові рішення обґрунтовувалися тим, що зміст договору поруки від 02 грудня 2015 року № POR761 не містить будь-яких положень про те, що ОСОБА_1 відповідає перед ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» за виконання ТОВ «Атлант консалтинг ВМ» зобов`язань за договором банківського обслуговування від 15 січня 2015 року (б/н).

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суди зазначили, що пункт 4.1 договору поруки відповідає вимогам ЦК України. Враховуючи, що договором поруки встановлено строк її дії, що відповідає приписам ЦК України, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, не встановив правових підстав для задоволення зустрічного позову.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду засобами поштового зв`язку у квітні 2019 року, Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК»), яке є правонаступником ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», просить скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 грудня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 березня 2019 року у частині відмови у задоволенні позову банку, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині рішення судів першої та апеляційної інстанцій заявник просить залишити без змін.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що суди першої та апеляційної інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову, фактично ухилилися від вирішення спору по суті та від здійснення правосуддя. Банк вважає, що суди допустили однобічність та неповноту судового розгляду, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

ОСОБА_1 у відзиві на касаційну скаргу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить її залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін. Відповідач зазначає, що заявник не навів перелік норм матеріального права, які неправильно застосовано судами першої та апеляційної інстанцій, не зазначив, які докази були поверхово або неповно досліджено, не навів обставин, які були знівельовані судами під час ухвалення рішення у справі. ОСОБА_1 вважає оскаржувані судові рішення такими, що ухвалені з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Верховного Суду від 22 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.

Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у 2019 році, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Оскаржувані судові рішення переглядаються в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідно до заяви позичальника від 15 січня 2015 року (б/н) та Умов і правил надання банківських послуг ТОВ «Атлант Консалтинг ВМ» отримало кредит у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % річних.

Згідно з підпунктом 3.2.1.1.3 Умов і правил надання банківських послуг кредит надається в обмін на зобов`язання клієнта щодо його повернення, сплати відсотків та винагороди.

У випадку порушення клієнтом, на якого поширюється дія підпункту 3.2.1.8 (Програма «Кредитні канікули»), будь-якого з грошових зобов`язань та при реалізації права банку на встановлення іншого строку повернення коштів, передбаченого Умовами і правилами надання банківських послуг (підпункт 3.2.1.1.8), клієнт сплачує банку пеню у розмірі 56 % річних від суми непогашеної заборгованості за кожний день прострочки. Сплата пені здійснюється починаючи від дня, що йде за днем порушення зобов`язань. При цьому відсотки за користування кредитом і комісія не нараховуються та не сплачуються.

Підпунктом 3.2.1.1.9 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що у разі невиконання та/або неналежного виконання клієнтом зобов`язань, передбачених підпунктом 3.2.1.2.2.18 цього розділу Умов та правил надання банківських послуг, банк збільшує відсоткову ставку на 1 % річних за кожен випадок невиконання та/або неналежного виконання.

Відповідно до матеріалів справи розмір встановленого кредитного ліміту ТОВ «Атлант Консалтинг ВМ» станом на 15 січня 2015 року визначений банком у розмірі 0, 00 грн, станом на 04 грудня 2015 року - 10 000, 00 грн, станом на 09 грудня 2015 року - 200 000, 00 грн, станом на 30 січня 2016 року - 500 000, 00 грн.

Також судами встановлено, що між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 02 грудня 2015 року укладено договір поруки № POR761.

Відповідно до пункту 1.1 договору поруки предметом цього договору є надання поруки поручителем перед кредитором (банком) за виконання ТОВ «Атлант Консалтинг ВМ» зобов`язань за угодами-приєднання до:

- 1.1.1. розділу 3.2.1 «Кредитний ліміт» Умов та правил надання банківських послуг (далі - Угода 1) зі сплати кредиту в розмірі 10 000, 00 грн;

- 1.1.2. розділу 3.2.2 «Кредит за послугою «Гарантовані платежі» Умов та правил надання банківських послуг (далі - Угода 2) зі сплати кредиту в розмірі 370 000, 00 грн.

Розділом 4 договору поруки від 02 грудня 2015 року закріплено умови про термін дії договору поруки та порядок зміни умов договору.

Згідно з пунктом 4.1 цього договору сторони взаємно домовилися, що порука за договором припиняється через 15 років після укладення цього договору. У випадку виконання боржником та/або поручителем всіх зобов`язань за Угодою 1, Угодою 2 цей договір припиняє свою дію.

Відповідно до розрахунку заборгованості ТОВ «Атлант Консалтинг ВМ» за договором від 15 січня 2015 року (б/н) заборгованість станом на 24 січня 2017 року становить 634 968, 88 грн, яка складається з: 442 067, 67 грн - заборгованість за сумою кредиту; 153 250, 13 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 18 197, 74 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором; 21 453, 34 грн - заборгованість за комісією за користування кредитом.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Під час оцінки застосування судами норм матеріального права до спірних правовідносин Верховний Суд застосовує їх системний аналіз.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Підписавши заяву про приєднання до умов і правил надання банківських послуг, ТОВ «Атлант Консалтинг ВМ» висловило свою згоду з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, які разом із заявою становлять договір банківського обслуговування з умовою кредитування відкритого банком клієнту рахунку.

Боржник не заперечував проти приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, які банк надав суду на обґрунтування заявлених позовних вимог, а тому Верховний Суд визнає ці Умови та Правила надання банківських послуг складовою договору банківського обслуговування з умовою кредитування відкритого банком клієнту рахунку, укладеного між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ТОВ «Атлант Консалтинг ВМ».

Таким чином, між позивачем та ТОВ «Атлант Консалтинг ВМ» виникли відносини з договору банківського рахунку з умовою його кредитування, а спір у справі, яка переглядається, виник з приводу виконання позичальником умов договору з надання кредиту у зв`язку з його неповерненням.

Звертаючись до суду з позовом у справі, яка переглядається, банк просив стягнути із ОСОБА_1 як поручителя позичальника заборгованість за договором банківського обслуговування від 15 січня 2015 року (б/н), укладеним між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ТОВ «Атлант Консалтинг ВМ», у межах якого укладено кредитний договір відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг, обґрунтовуючи вимоги тим, що зобов`язання за цим договором забезпечене порукою за договором від 02 грудня 2015 року № POR761, укладеним між банком та ОСОБА_1 .

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно із частинами першою та другою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Отже, порука є спеціальним додатковим майновим заходом, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання.

Підставою поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.

Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша та друга статті 553 ЦК України).

Надаючи оцінку правильності вирішення спору судами першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд врахував, що аналіз норм статей 553, 554 ЦК України дає підстави для висновку, що поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним певного цивільно-правового зобов`язання. Поручитель зобов`язується відповідати перед кредитором за конкретне взяте ним зобов`язання, яке містить умови, які відокремлюють його серед інших зобов`язань, зокрема, умови про суму кредиту, відсотки, строк повернення суми кредиту, відповідальність за невиконання зобов`язань тощо.

Зобов`язання з поруки має акцесорний характер щодо основного зобов`язання, пов`язаного з ним, має похідний від нього характер.

Таким чином, звертаючись до суду з позовом про стягнення з поручителя заборгованості за договором банківського обслуговування, позивач має довести наявність такого зобов`язання у поручителя.

У справі, яка переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій, дослідивши умови договору банківського обслуговування, а також договору поруки не вважали встановленим, що ОСОБА_1 , укладаючи 02 грудня 2015 року з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» договір поруки № POR761, поручився перед кредитором саме за зобов`язаннями боржника за договором від 15 січня 2015 року (б/н), оскільки вважали, що такі умови у договорі поруки відсутні.

ОСОБА_1 також заперечував проти того, що за умовами договору поруки він поручався за зобов`язаннями ТОВ «Атлант консалтинг ВМ», які виникають за договором банківського обслуговування від 15 січня 2015 року (б/н). Зокрема, ОСОБА_1 зазначив, що умови договору поруки містять положення, що поручитель відповідає за виконання товариством зобов`язань за угодами приєднання 1 та 2, а також, що у договорі поруки не зазначено про відповідальність поручителя за договором банківського обслуговування від 15 січня 2015 року (б/н) (том 1, а. с. 130, 157). Крім того, звертаючись до суду із зустрічним позовом про визнання договору припиненим та частково недійсним, ОСОБА_1 також наполягав на тому, що договір банківського обслуговування від 15 січня 2015 року (б/н) не є угодою 1 або угодою 2

(том 1, а. с. 167), які зазначені у договорі поруки.

З такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій, а також запереченнями поручителя Верховний Суд не погоджується.

Підписавши заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, ТОВ «Атлант Консалтинг ВМ» висловило свою згоду з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, які разом із заявою становлять договір банківського обслуговування з умовою кредитування рахунку, про що не заперечував позичальник під час розгляду справи, яка переглядається, судами першої та апеляційної інстанцій.

Складовою частиною укладеного з ТОВ «Атлант Консалтинг ВМ» договору є умова кредитування відкритого на його користь рахунку шляхом визначення певного кредитного ліміту, розмір якого змінювався протягом існування договірних відносин між сторонами договору.

Згадані в тексті договору поруки Угода 1 та Угода 2, які визначені як предмет договору поруки, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», свідчать про приєднання до певних правил надання кредиту, викладених у відповідних розділах Умов та Правил надання банківських послуг, до яких приєднався позичальник, ТОВ «Атлант Консалтинг ВМ». Ці правила є складовою частиною договору банківського обслуговування з умовою кредитування від 15 січня 2015 року, заборгованість за яким просив стягнути банк, звернувшись до суду з позовом у справі, яка переглядається.

За таких обставин Верховний Суд визнає помилковими висновки судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення з ОСОБА_1 як поручителя заборгованості за договором банківського обслуговування з умовою кредитування у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 як поручитель не поручався за зобов`язаннями ТОВ «Атлант Консалтинг ВМ» з договору кредиту.

Щодо припинення поруки відповідача

Обсяг відповідальності поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

За змістом статті 559 ЦК України зміна обсягу зобов`язань боржника може бути підставою для припинення поруки. Зокрема, частиною першою цієї статті (у редакції, чинній на момент укладання договору поруки) було передбачено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

За загальним правилом, установленим частиною першою статті 651 ЦК України, зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Водночас, за змістом частини третьої статті 651 ЦК України договором або законом може бути передбачено також право сторони договору відмовитися від договору в повному обсязі або частково, тобто розірвати або змінити договір на власний розсуд на підставі одностороннього правочину.

Особливістю одностороннього правочину є те, що такий правочин як юридичний факт здійснюється за волевиявленням однієї особи, однак може спричиняти відповідні правові наслідки (породжувати обов`язки) для інших осіб, коли це випливає зі спеціальних положень законодавства.

Так, за правилами, передбаченими абзацом 3 частини третьої статті 202 ЦК України, односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Настання правових наслідків, зумовлених вчиненням особою одностороннього правочину, для інших осіб пов`язане з дотриманням вимог щодо вчинення його у відповідній формі, обумовленій законом, та його реалізацією шляхом доведення цього правочину до відома зацікавлених осіб.

Приписами частини першої статті 559 ЦК України передбачено спеціальне регулювання порядку зміни забезпеченого порукою зобов`язання, а отже, і договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, з урахуванням волевиявлення та повідомлення, крім сторін цього договору також поручителя, і встановлюють правові наслідки неодержання згоди поручителя.

Велика Палата Верховного Суду у пункті 6.22 постанови від 26 травня 2020 року у справі № 910/13109/18 (провадження № 12-7гс20) зазначила, що «умови договору поруки про те, що поручитель під час укладення цього договору дає свою згоду на збільшення основного зобов`язання, не виключають застосування правил, передбачених абзацом 3 частини третьої статті 202 ЦК України, та, відповідно, від необхідності узгодження певних вчинених в односторонньому порядку змін до основного зобов`язання із поручителем у належній формі».

За змістом частини першої статті 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

У пункті 4.2 договору поруки сторони узгодили, що зміни та доповнення до цього договору вносяться тільки за згодою сторін, у письмовому вигляді, шляхом укладення відповідного договору про внесення змін.

За встановленими судами обставинами справи ОСОБА_1 як поручитель письмової згоди на збільшення розміру кредитного ліміту ТОВ «Атлант Консалтинг ВМ» з 10 000, 00 грн до 500 000, 00 грн, відповідно на збільшення обсягу своїх зобов`язань, а отже, й відповідальності, не надавав і про такі зміни як поручитель відповідним чином повідомлений не був. Протилежного банком під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій не доведено. Матеріали справи не містять доказів надання згоди поручителем на збільшення обсягу його відповідальності.

У постанові Верховного Суду України від 05 червня 2013 року у справі

№ 6-43цс13, постановах Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/7389/17 і від 29 травня 2019 року у справі № 910/11429/18 зазначено, що згода поручителя на збільшення обсягу своєї відповідальності має бути очевидною та наданою в спосіб, передбачений договором поруки. Випадкова поінформованість поручителя про внесення змін до основного зобов`язання та навіть відсутність з його боку заперечень про збільшення обсягу його відповідальності не може розглядатися як надання ним згоди на такі зміни.

Враховуючи викладене, установивши, що кредитний ліміт за кредитними зобов`язаннями боржника у спірних правовідносинах у цій справі збільшено без повідомлення та погодження з поручителем, суди першої та апеляційної інстанцій зробили помилкові висновки про відмову у задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю, що ОСОБА_1 поручився за зобов`язаннями ТОВ «Атлант Консалтинг ВМ» за договором банківського обслуговування з умовою кредитування рахунку від 15 січня 2015 року. Одночасно Верховний Суд дійшов переконання, що порука за договором від 02 грудня 2015 року № POR7614 є припиненою в силу правила частини першої статті 559 ЦК України (у відповідній редакції, чинній на момент існування цих правових відносин).

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 банком не оскаржувалися, а тому Верховним Судом не переглядаються.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому рішення судів першої й апеляційної інстанцій в частині вирішення позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав.

За приписами пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

За змістом частин першої-третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Розподіл судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про часткове задоволення вимог касаційної скарги, скасування оскаржуваних судових рішення та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав, тому судові витрати, понесені заявником, покладаються на нього.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 грудня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 березня 2019 року у частині вирішення позову Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором банківського обслуговування з умовою кредитування, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Атлант Консалтинг ВМ», скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором банківського обслуговування з умовою кредитування, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Атлант Консалтинг ВМ», відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко