ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2021 року м. Херсон

єдиний унікальний номер справи: 766/13915/21

номер провадження: 22-ц/819/2298/21

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий Базіль Л.В. (суддя-доповідач),

суддів: Бездрабко В.О., Приходько Л.А.,

секретар Дундич А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Руденка Михайла Михайловича, який діє від імені ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 27 жовтня 2021 року у складі судді Рядчої Т.І. в цивільній справі №766/13915/21 за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Херсонській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про скасування арешту

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 через свого представника, адвоката Руденка Михайла Михайловича, звернувся до суду із позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Херсонській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), в якому просив усунути йому перешкоди у розпорядженні своїм майном, зобов`язавши відповідача скасувати арешт із нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 , накладений слідчим УСБУ у Херсонській області 25.11.2019 року.

Позовні вимоги мотивував тим, що 09.07.2012 року на прилюдних торгах, які проводилися виконавчою службою по реалізації предмета іпотеки, він придбав нежитлові приміщення по АДРЕСА_1 , які раніше належали ОСОБА_2 .

11.07.2012 року заявником отримано свідоцтво про право власності на вказане майно.

Вирішивши продати належне йому майно, у 2020 році він дізнався, що на приміщення за вказаною адресою, слідчим УСБУ в Херсонській області було накладено арешт в межах кримінального провадження, порушеного стосовно ОСОБА_2 (попереднього власника майна).

З письмових відповідей Управління СБУ у Херсонській області та Херсонського міського суду Херсонської області, йому стало відомо про те, що обвинувальний вирок стосовно ОСОБА_2 набрав чинності ще 18.06.2013 році, та про те, що у правоохоронного органу відсутні повноваження щодо скасування арешту, накладеного на належне йому приміщення.

Зважаючи на те, що саме виконавча служба після реалізації майна із прилюдних торгів мала зняти з реалізованого майна усі арешти та заборони, він звернувся до виконавчої служби із відповідною заявою, у задоволенні якої йому було відмовлено.

Звернувшись в подальшому до Херсонського міського суду Херсонської області зі скаргою на бездіяльність державного виконавця, отримав судове рішення, яким суд вказав, що вирішення порушеного ним питання відноситься до юрисдикції адміністративних судів.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2021 року йому відмовлено у задоволенні позову до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Херсонській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) про зобов`язання зняти арешт та заборони із нежитлових приміщень. П`ятий адміністративний апеляційний суд 27 травня 2021 року скасував зазначене рішення та провадження у справі закрив, зазначивши, що у відповідності до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 30.06.2020 року по справі №727/2878/19 спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та не знятого за цим Кодексом після закриття кримінального справи, слід розглядати за правилами цивільного судочинства.

З посиланням на викладені обставини та положення ст.391 ЦК України позивач просив задовольнити його позовні вимоги.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 27 жовтня 2021 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, адвокат

Руденко М.М., який діє від імені ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушенням судом норм процесуального права просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким повністю задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 ; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Стверджує про помилковість висновку суду щодо необхідності залучення до участі у справі Управління СБУ в Херсонській області у якості належного відповідача, оскільки на думку апелянта, повноваження цього правоохоронного органу завершилися після спрямування матеріалів кримінальної справи стосовно ОСОБА_2 до суду.

В обґрунтування позовних вимог та доводів апеляційної скарги в частині правильності обрання належного відповідача, апелянт зазначає, що після реалізації арештованого майна всі арешти та заборони з такого майна знімаються не пізніше наступного робочого дня після отримання виконавцем документів, що підтверджують повний розрахунок за придбане майно.

У відзиві на апеляційну скаргу уповноважений представник відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Херсонській областіПівденного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Білий О.П., посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 , адвокат Руденко М.М., підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги з підстав у ній викладених.

Уповноважений представник відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Херсонській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса)

Білий О.П. заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судовим розглядом встановлено, що при примусовому виконанні виконавчого провадження №24917930 за виконавчим листом №2-6390/10 виданого 29.12.2010 року Суворовським районним судом м. Херсона про стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ «УкрСиббанк» боргу в сумі 1023626,59 грн, з прилюдних торгів, які відбулися 22.06.2012 року були реалізовані нежилі приміщення торгівельного центру за адресою: АДРЕСА_1 , які належали ОСОБА_2 .

Переможцем торгів є ОСОБА_1 .

11.07.2012 року ОСОБА_1 приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Сперчун О.А. видано свідоцтво, яким посвідчено належність позивачу на праві власності майна, що складається з нежилих приміщень торгівельного центру за адресою:

АДРЕСА_1 , загальна площа 213,8 кв.м. (а.с. 13).

В процесі апеляційного розгляду справи з метою перевірки доводів апеляційної скарги, судом апеляційної інстанції, шляхом моніторингу Єдиного державного реєстру судових рішень було встановлено, що вироком Суворовського районного суду м. Херсона від 18.07.2012 року ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст. 190, ч.1 ст. 209 КК України, та з урахуванням положень ст. 70 КК України призначено йому остаточне покарання у виді 11 років позбавлення волі з позбавленням права займатися підприємницькою діяльністю строком на 3 роки, з конфіскацією в дохід держави всього належного йому майна.

З наявного в матеріалах справи витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 27.11.2009 року зареєстровано реєстратором: Херсонська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України обтяження щодо нерухомого майна ОСОБА_2 , об`єкт обтяження - домоволодіння, частина нежилого приміщення торгівельного центру площею 213,8 м.кв., адреса: АДРЕСА_1 ; обтяжувач Управління СБ України в Херсонській області; підстава обтяження - постанова про накладення арешту, б/н, 25.11.2009 року УСБУ в Херсонській області.

Відповідно до листа начальника Суворовського районного відділу державної виконавчої служби у м. Херсоні Братишевського В. №55388 від 08.07.2020 р., слідує, що на примусовому виконанні перебував виконавчий лист, виданий 18.07.2012 року Суворовським районним судом м. Херсона про конфіскацію всього майна, яке належало ОСОБА_2 на користь держави.

23.12.2013 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. 08.05.2018 року державним виконавцем, у зв`язку з відсутністю майна на яке можливо звернути стягнення, прийнято рішення про завершення виконавчого провадження на підставі п.2 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Пред`являючи позов, ОСОБА_1 посилався на те, що він є власником нежилих приміщень торгівельного центру площею 213,8 кв.м. за адресою:

АДРЕСА_1 і позбавлений можливості вільно розпорядитися своїм майном через наявне на нього обтяження, а тому просив суд усунути йому перешкоди у розпорядженні своїм майном, зобов`язавши відповідача скасувати арешт із майна, накладений слідчим УСБУ у Херсонській області 25.11.2009 р.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що позивач пред`явив позов до неналежного відповідача, клопотання про його заміну не заявляв, а тому суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову через відсутність належного суб`єктного складу учасників процесу.

З такими висновками суду першої інстанції, погоджується і апеляційний суд, оскільки вони узгоджуються із фактичними обставинами справи та ґрунтуються на вимогах закону.

Відповідно до ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Таким чином правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; (пункти 1 і 4 частини другої статті 175 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (частина перша, друга та третя статті 51 ЦПК України).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Херсонській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про усунення перешкод у розпорядженні його майном, просив зобов`язавати відділ виконавчої служби скасувати арешт з майна. Клопотань чи заяв про заміну первісного відповідача іншим (належним відповідачем), а також вимог щодо залучення до участі у справі інших осіб, у якості співвідповідача позивач не заявляв.

Матеріалами справи встановлено, що арешт на нерухоме майно

ОСОБА_2 , а саме частину нежилого приміщення торгівельного центру, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , органом досудового розслідування (Управлінням СБУ в Херсонській області) було накладено в межах досудового розслідування кримінальної справи саме з метою забезпечення виконання вироку суду в частині конфіскації майна засудженого на користь держави.

Арешти та заборони органів державної виконавчої служби на спірне майно відсутні.

ОСОБА_1 пред`явив позов з підстав необгрунтованого обмеження його права власності постановою слідчого УСБУ в Херсонській області.

Установивши, що спірне майно знаходиться під обтяженням, арешт цього майна проводився для забезпечення конфіскації на користь держави, позивач не заявляв клопотань про залучення до участі у справі як співвідповідача територіальний орган Державної фіскальної служби України (орган, який представляє інтереси держави у питаннях конфіскації майна), та як особу на чиї права та обов`язки може впливати рішення у цій справі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову через відсутність належного суб`єктного складу учасників процесу.

Вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 11 березня 2020 року у справі №299/2931/17, від 18 серпня 2021 року у справі №522/7321/18.

Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд і у постанові від 16 березня 2021 року у справі №476/112/19, вказавши на те, що у тому, разі коли майно знаходиться під обтяженням, арешт цього майна проводився для забезпечення конфіскації на користь держави, відтак до участі у справі, як співвідповідач має бути залучено особу, на чиї права та обов`язки впливає рішення у справі, тобто орган, який представляє інтереси держави у питаннях конфіскації майна.

Встановивши, що ОСОБА_1 пред`явив позов до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Херсонській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), у якості відповідача відповідний орган фіскальної служби не зазначив, з відповідним клопотанням (заявою) до суду не звертався, суд першої інстанції правильно зазначив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною та безумовною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог заявника.

За таких обставин, висновки суду про наявність правових підстав для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позовних вимог є законними та обґрунтованими.

Апеляційний суд зазначає, що оскільки арешт на майно було накладено правоохоронним органом у межах кримінального провадження, відтак у органу виконавчої служби, відсутні правові підстави для зняття обтяження з майна, яке могло бути використано у якості забезпечення конфіскації майна на користь держави, за наслідками ухвалення обвинувального вироку суду.

Доводи апеляційної скарги, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 27 жовтня 2021 року без змін.

Повний текст постанови складено 21.12.2021 р.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384 ЦПК України суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Руденка Михайла Михайловича, який діє від імені ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 27 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.В.Базіль

Судді: В.О. Бездрабко

Л.А. Приходько