Справа №461/2888/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

07 грудня 2021 року м.Львів

Галицький районний суд міста Львова у складі:

головуючого судді Стрельбицького В.В.,

за участю секретаря судового засідання Скрутень Х.Б.,

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом

позивач ОСОБА_1

( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

до

відповідач ОСОБА_3

( АДРЕСА_2 )

про припинення права власності та визнання права власності на частку в квартирі,

встановив:

Позиції сторін та учасників справ, заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про припинення права власності на частку в квартирі та визнання права власності на ј частку в квартирі, у якому просить суд:

1) припинити право власності ОСОБА_3 на ј частки квартири АДРЕСА_3 , стягнувши в його користь компенсацію її вартості в сумі 147800,00 гривень з ОСОБА_1 ;

2) визнати за ОСОБА_1 право власності на ј квартири АДРЕСА_3 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач покликаються на те, що 17 березня 2020 року його батько ОСОБА_4 подарував йому ѕ частки квартири АДРЕСА_3 . Відповідно до Реєстраційного посвідчення від 02.12.1997 року серія НОМЕР_2 ј квартири АДРЕСА_3 належить відповідачу.

ОСОБА_3 ніколи в даній квартирі не проживав і не був зареєстрований. Всі витрати на утримання квартири та оплату комунальних послуг несе сім`я позивача. ОСОБА_1 зазначає, що жодного зв`язку із відповідачем не має, йому не відомо де саме останній проживає або знаходиться. Майно потребує капітального ремонту, необхідно переоформити документи на надання комунальних послуг, оформити субсидії. Для усіх цих дій необхідна участь усіх співвласників, а відповідач відсутній.

Виходячи з наведеного, позивач просить позов задовольнити.

Ухвалою суду від 15.04.2021 року відкрито провадження у вищезазначеній справі та вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 28.09.2021 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення права власності та визнання права власності на частку в квартирі та призначено справу до розгляду по суті.

У судовому засіданні 15.11.2021 року, було допитано в якості свідка ОСОБА_5 .

Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими відправленнями рекомендованої кореспонденції та оголошеннями, в порядку ст.128 ЦПК України. Правом на подачу відзиву на позов та подачу заяви про розгляд справи за його відсутності не скористався.

Відповідно до ч.2 ст. 223 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав:

1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання;

2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

В свою чергу, сторона зобов`язана демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

З врахуванням тривалості провадження у справі, забезпечення судом можливості сторонам в повній мірі реалізувати свої процесуальні права, а також того, що відповідач неодноразово не з`являвся в судове засідання, суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.

Суд приходить до переконання про наявність законних підстав для вирішення спору по суті. При цьому, суд наголошує, що основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні відповідача, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Отже, з врахуванням тривалості провадження, з метою забезпечення розумних строків розгляду у справі, суд вважає, що розгляд справи у відсутності відповідача є можливим, а законні підстави для відкладення розгляду справи відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:

1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;

2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;

3) відповідач не подав відзив;

4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

З огляду на неявку відповідача по даній цивільній справі, врахувавши позицію сторони позивача, суд вважає можливим розглядати справу в заочному порядку.

Позивач та представник позивача у судовому засіданні, кожен окремо, позов підтримали з мотивів наведених у ньому та просили його задовольнити. Також просили суд ухвалити заочне рішення у справі.

Ухвалою суду було вирішено провести розгляд справи з ухваленням заочного рішення.

Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, оцінка доводів учасників справи, норми права та мотиви їх застосування та незастосування.

В повному обсязі дослідивши надані суду докази, всебічно з`ясувавши усі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, врахувавши наведені учасниками справи норми права, суд встанови та виходить з наступного.

Зокрема, судом встановлено наступні фактичні обставини.

Згідно Договору дарування ѕ часток квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Клімовою А.В., зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 607, 17.03.2020 року ОСОБА_4 подарував ОСОБА_1 ѕ часток зазначеної квартири.

Відповідно до Реєстраційного посвідчення від 02.12.1997 року серія НОМЕР_2 ј квартири АДРЕСА_3 належить ОСОБА_3 , на підставі договору міни квартири посвідченого Першою Львівською державною нотаріальною конторою від 18.11.1997 року.

Відповідно до долученої до позовної заяви копії будинкової книги, у квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 зареєстровані ОСОБА_4 з 28.01.1999 року до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 з 18.05.2006 року по теперішній час.

Згідно показів наданих позивачем у судовому засіданні в якості свідка, у спірній квартирі з жовтня 2020 року, після смерті його батька ніхто не проживає, усі комунальні послуги оплачує ОСОБА_5 , що підтверджується копіями долучених до матеріалів справи квитанцій.

Допитана у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5 пояснила, що позивач є її сином. Після розлучення з чоловіком ОСОБА_4 , вона доглядала за останнім. При особистому спілкуванні, чоловік повідомив їй, що відповідач отримав від нього кошти за свою частку ще до 2000 року. Свідок підтвердила, що відповідач у спірній квартирі ніколи не проживав та не був зареєстрований, а оплату комунальних послуг після смерті чоловіка вона та позивач здійснюють самостійно.

Згідно висновку судового експерта ТзОВ «Гал-Світ» Грінько О.І. №012/21 будівельно-технічної експертизи від 16 березня 2021 року, реальний розподіл квартири АДРЕСА_3 , відповідно до ідеальних часток співвласників ј та ѕ не є можливим, оскільки виділені частини досліджуваної квартири не відповідатимуть вимогам ДБН, що висуваються до окремих квартир, а можливість прибудови і надбудови відсутня.

Зі Звіту про вартість майна №БЛМЦСБ490408 від 03.02.2021 року, складеного ФОП ОСОБА_6 , ринкова вартість квартири за адресою: АДРЕСА_4 на дату проведення оцінки становить 591200,00 гривень, а отже вартість ј частки в цій квартирі становить 147800,00 гривень.

Як визначено ч.ч. 1,2 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно із ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

У силу ч. 1,2,3 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року в справі №908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) зроблено висновок про те, що «відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному манні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності».

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За нормами ч. 1,2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, установлених законом.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 року) та Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року).

Ст. 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини.

Крім того, як визначає ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

У параграфі 22 рішення у справі «Кечко проти України» («Kechko v. Ukraine», заява №63134/00), Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Першого Протоколу, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Першого Протоколу (див. рішення у справі «Броніовський проти Польщі» («Broniowski v. Poland», заява №31443/96, п. 98).

Водночас, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, у справах «Меллахер та інші проти Австрії» («Mellacher and Others v. Austria», заяви №10522/83; 11011/84; 11070/84), «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії» («Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland»), заява №12742/87), визначив, що під поняттям «майно» мають розумітись і «правомірні очікування», «законні сподівання» особи.

Згідно з рішенням Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року, поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Згідно з параграфами 47, 49, 55 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Україна-Тюмень проти України» («Ukraine-Tyumen v. Ukraine», заява №22603/02 (щодо суті), стаття 1 Першого протоколу містить три чітких норми: «перша норма, викладена в першому реченні першого пункту, є загальною за своєю природою та закріплює принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого пункту, стосується позбавлення власності та містить умови такого позбавлення; третя норма, викладена в другому пункті, визнає право Договірних держав, серед іншого, здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів. Ці норми не є окремими, а є пов`язаними між собою. Друга та третя норми стосуються певних випадків, за яких допускається втручання в право на мирне володіння майном, та, отже, їх слід тлумачити в світлі загального принципу, викладеного в першій нормі» (див., наприклад, рішення у справі «Ян та інші проти Німеччини» («Jahn and Others v. Germany», заяви №46720/99, 72203/01 та 72552/01, п. 78). Перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого пункту дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом всіх статей Конвенції (див. рішення у справах «Амюр проти Франції» («Amuur v. France», від 25 червня 1996 року, п. 50; «Колишній Король Греції та інші проти Греції» («Former King of Greece and Others v. Greece», заява №25701/94, п. 79) та «Малама проти Греції» («Malama v. Greece»), заява №43622/98, п. 43). Втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (див., серед інших, рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» («Sporrong and Lonnroth v. Sweden», від 23 вересня 1982 року, п. 69). Вимога досягнення такого балансу відображена в цілому в побудові статті 1 Першого протоколу, включно із другим реченням, яке необхідно розуміти в світлі загального принципу, викладеного в першому реченні. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти шляхом вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності (див. рішення у справі «Прессос Компанія Нав`єра С.А. та інші проти Бельгії» («Pressos Compania Naviera S.A. and Others v. Belgium», від 20 листопада 1995 року, п. 38).

Європейський суд з прав людини у рішення у справі «Андрій Руденко проти України» («Andriy Rudenko v. Ukraine», заява №35041/05) чітко визначив, що припинення права власності особи в порядку статті 365 ЦК України становить втручання у право на мирне володіння майном та таке втручання є «позбавленням власності» у значенні другого речення п. 1 ст. 1 Першого протоколу. Відтак, розгляд такого питання має відбуватись із чітким, послідовним дотриманням вимог національного закону та забезпеченням гарантій захисту основоположних прав особи.

Відповідно до параграфів 40-44 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03), згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» («Prokopovich v. Russia»), заява № 58255/00, п. 36).

З урахуванням викладеного суд зазначає, що майнові права відповідача на ј в праві власності на квартиру АДРЕСА_3 дійсно охоплюються категорією «майно» в розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, а сама належна йому частина є «житлом» в розумінні статті 8 Конвенції.

Однак, у матеріалах справи відсутні докази які доводять зв`язки відповідача зі спірною квартирою. Як вбачається з будинкової книги у квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , ОСОБА_3 ніколи не проживав та не був зареєстрований у ній.

Також суду не надано жодного доказу з приводу понесення відповідачем будь-яких витрат на утримання згаданого нерухомого майна або вчинення ним будь-яких дій спрямованих на реалізацію чи використання ним права власності.

Досліджуючи обґрунтованість заявлених вимог позивача щодо припинення права власності ОСОБА_3 на ј в праві власності на квартиру АДРЕСА_3 , суд бере до уваги, що стороною позивача було внесено суму вартості ј частки спірного майна на депозитний рахунок у розмірі, яка реально пропорційна із належною часткою у спірному майні відповідачу. Копію квитанції про внесення депозиту 06.07.2021 року було долучено до матеріалів справи, а її оригінал оглянутий у судовому засіданні судом безпосередньо.

З огляду на вищенаведене, суд вважає, що припинення права власності відповідача на ј квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , не завдасть істотної шкоди інтересам останнього у відповідності до вимог п.4 ч. 1 ст. 365 ЦК України.

З урахуванням наведеного, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності, установивши характер правовідносин, які виникли між позивачем та відповідачем у справі, надавши їм належну правову оцінку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до задоволення.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 280-284 ЦПК України, суд,

вирішив:

Позов задовольнити.

Припинити право власності ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) на ј частки квартири АДРЕСА_3 .

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) компенсацію вартості ј частки квартири АДРЕСА_3 у сумі 147800,00 гривень.

Визнати за ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на ј частки квартири АДРЕСА_3 .

Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір в розмірі 1478 гривень 00 копійок.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 16 грудня 2021 року.

Головуючий суддя Стрельбицький В.В.