Провадження № 2/463/502/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2021 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

розглянувши в залі суду в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Військово-медичного клінічного центру Західного регіону про стягнення заборгованості з оплати чергування,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, просить ухвалити рішення, яким стягнути з Військово-медичного клінічного центру Західного регіону на його користь заборгованість з оплати чергування вдома за період з 01.09.2013 по 31.12.2017 в розмірі 155 756 грн.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що працює у Військово-медичному клінічному центрі Західного регіону на посаді лікаря рентгенолога у відділенні комп`ютерної томографії та відповідно до графіків чергувань за період з вересня 2013 року по січень 2018 року залучався до чергувань вдома. Однак, відповідач не в повній мірі здійснював оплату за такі чергування. Згідно його розрахунку, загальний розмір заборгованості становить 155 756 грн. Дану суму просить стягнути з відповідача в примусовому порядку.

Відповідач в особі начальника ВМКЦЗР подав відзив на позовну заяву, долучивши докази його направлення позивачу. Не заперечує факту залучення позивача до чергувань вдома у період з 01.09.2013 по 31.12.2017, однак сам позов заперечує. Зокрема, оплата праці проводиться за рахунок та в межах фонду оплати праці, затвердженого в кошторисі, внаслідок чого відповідач здійснював виплату заробітної плати позивачу в межах фонду оплати праці, затвердженого кошторисом. Крім того, у спірний період позивач викликався під час чергувань вдома і такі виклики загальною тривалістю 565,2 год. йому були оплачені. Також, протягом спірного періоду позивачу виплачувалась надбавка за бойову готовність в загальному розмірі 48 878,43 грн., а також надбавка за складність та напруженість в розмірі 31 939,87 грн. Окремо звертає увагу на наявність у роботодавця дискреційних повноважень щодо виплати та нарахування заробітної плати, в тому числі щодо оплати за чергування вдома. Розрахунок, який наданий позивачем вважає неналежним доказом, оскільки такий має ряд недоліків, ніким не підписаний, невідомо ким складений та невідомо чи його автор обізнаний з бухгалтерськими розрахунками. Просить в позові відмовити.

Відповіді на відзив позивач не надав.

Інформація про рух справи та процесуальні дії, вчинені судом в процесі її розгляду.

Позовна заява поступила до суду 10.11.2020.

Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 22.11.2020 відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами. Визначено сторонам строк для подання відзиву, відповіді на відзив та письмових заперечень.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 22.12.2020 розгляд справи відкладено на 09.02.2021 о 09.10 год. без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами.

В силу вимог п. 2 ч. 4 ст. 19 ЦПК України дана справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, а оскільки характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі, свідчив про необхідність вирішення лише питань права, при відкритті провадження суд визнав недоцільним проведення судового засідання та проводив розгляд даної справи без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами. Для доведення перед судом своєї позиції сторонам було встановлено строки та черговість подання заяв по суті справи, виключно у яких в силу вимог ч. 1 ст. 174 ЦПК України сторони повинні наводити свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору.

Одночасно з відкриттям провадження суддя в своїй ухвалі роз`яснила сторонам право подати клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Таким правом сторони не скористались. Відповідно, справа розглядається у порядку письмового провадження без виклику сторін.

При цьому, окрім ухвали про відкриття провадження суд направив сторонам інформаційне повідомлення про права та обов`язки сторін, в тому числі про обов`язок подати усі наявній у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, а також неможливість приховування доказів (а.с.39). Цим же повідомленням сторонам роз`яснено порядок та строки подання доказів.

Згідно повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.40, 41), сторони отримали ухвалу про відкриття провадження та повідомлення про права та обов`язки.

Зрештою, інтереси позивача представляв адвокат, а відтак, в силу вимог ст. 221 ЦПК України суд звільнений від обов`язку з`ясовувати питання про обізнаність з правами та обов`язками.

Отже, суд у відповідності до вимог ч. 5 ст. 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу ч. ч. 2, 3, 4 ст. 83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з першою заявою по суті справи та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи.

Відповідач, як вбачається скористався правом на подання відзиву. Позивач правом на подання відповіді на відзив не скористався.

Суд у відповідності до вимог ч. 7 ст. 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків.

Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції.

Позиція суду.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані в ній докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи.

Судом встановлено, що позивач працює у Військово-медичному клінічному центрі Західного регіону на посаді лікаря рентгенолога у відділенні комп`ютерної томографії та у період з вересня 2013 по січень 2018 залучався до чергувань вдома.

Відповідач, як вбачається, ці обставини визнає, а відтак в силу вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України вони не підлягають доказуванню.

У відповідь на адвокатський запит представника позивача відповідач надав інформацію помісячно щодо кількості годин чергувань вдома за період з вересня 2013 по січень 2018 року, які подавались до оплати згідно відповідних наказів (а.с.7-27), а також інформацію про розмір посадового окладу та помісячно щодо кількості годин чергувань вдома за період з вересня 2013 по січень 2018 (а.с.28-29).

Як позивач, так і відповідач провели свої розрахунки про загальну кількості годин чергувань вдома (а.с.4-5 колонка 5, а.с.50 колонка 6). Загальна кількість таких годин у спірний період становить 18 888.

Одночасно, позивач та відповідач провели розрахунки про загальну кількість годин чергувань вдома, за які вже оплачено (а.с.4-5 колонка 4, а.с.50 колонка 5). Загальна кількість таких годин у спірний період становить 4699,12.

Різниця між загальною кількість годин чергувань вдома та кількістю годин за які вже проведено оплату становить 14188,88.

Згідно розрахунку позивача (а.с.4-5 колонка 7), загальний розмір заборгованості становить 155 756,04 грн. Відповідач теж провів орієнтовний розрахунок заборгованості (а.с.50, колонка 10). Згідно його даних, розмір такої заборгованості становить 139 184 грн., однак з цієї суми слід здійснити відрахування податку з доходів фізичних осіб в розмірі 25 053,12 грн., військового збору в розмірі 2 087,76 грн. та профспілкового внеску в розмірі 1 391,84 грн. Загальна сума, яка б підлягала виплаті позивачу за обрахунками відповідача становить 110 651,28 грн.

Вважаючи, що відповідач повинен провести оплату за такі години позивач звернувся до суду з цим позовом.

Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права.

Статтею першою Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, поняття «майно» (possessions) може означати «існуюче майно» (existing possessions) або активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (див., зокрема, згадане вище рішення у справі «Компанія «Пайн Веллі Девелопментс» та інші проти Ірландії» (Pine Valley Developments and Others v. Ireland), п. 51; рішення у справі «Прессос Компанія Нав`єра» та інші проти Бельгії» (Pressos Compania Naviera S.A. and Others v. Belgium) від 20 листопада 1995 року, серія A, № 332, с. 21, п. 31).

На думку суду, під час залучення до чергувань вдома позивач мав «законне сподівання» на отримання справедливої винагороди за свою працю, а відтак, він має право вимоги, що підпадає під поняття «майно», про яке згадується у статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних, і тому, суд розгляне цю справу в світлі цієї норми.

Отже, питання, що потребує вирішення полягає в тому, чи правомірно діяв відповідач коли виплату за чергування вдома проводив не на основі загальної кількості годин, а виходячи з іншого, набагато меншого показника та чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, позивач право на матеріальний інтерес, захищений статтею першою Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною першою та другою статті 94 Кодексу законів про працю України визначено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо.

Згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про оплату праці» додаткова заробітна плата включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Відповідно до статті 29 Закону України «Про оплату праці» при укладанні працівником трудового договору (контракту) роботодавець доводить до його відома умови оплати праці, розміри, порядок і строки виплати заробітної плати, підстави, згідно з якими можуть провадитися відрахування у випадках, передбачених законодавством. Про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення роботодавець повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни.

Статтею 98 КЗпП України визначено, що оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.

Аналогічні положення містяться в статті 13 Закону України «Про оплату праці», згідно з якою оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановлено, що при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат, необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. З мотивів відсутності коштів у проведенні вказаних виплат може бути відмовлено в тому разі, коли вони обумовлені в зазначених актах наявністю певних коштів чи фінансування.

З метою упорядкування умов оплати праці працівників закладів охорони здоров`я і установ соціального захисту населення та на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2002 року № 1298 «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» спільним наказом Міністерства охорони здоров`я України та Міністерства праці і соціальної політики України від 05 жовтня 2005 року № 308/519 затверджено Умови оплати праці працівників закладів охорони здоров`я та установ соціального захисту населення на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери (далі Умови № 308/519).

Пунктом 5.1 вказаних Умов № 308/519 передбачено, що лікарі та фахівці з базовою та неповною вищою медичною освітою закладів охорони здоров`я, які зайняті наданням медичної допомоги населенню, у т.ч. екстреної, можуть залучатися до чергування вдома.

Чергування вдома може надаватись лікарям до п`яти посад з основних лікарських спеціальностей та чотирьох посад фахівці з базовою та неповною вищою медичною освітою (лаборант, рентгенолаборант, сестра медична операційна, сестра медична анестезист) з урахуванням укомплектованості штатів, виробничої необхідності, кількості викликів і експертної їх оцінки.

Чергування здійснюються як у межах місячної норми робочого часу відповідних працівників за обліковий період, так і за її межами.

Чергування вдома в денний та нічний час ураховується як півгодини за кожну годину чергування та оплачується, виходячи з посадового окладу, визначеного за пунктам 2.1-2.2, з урахуванням підвищення за кваліфікаційну категорію.

У разі виклику працівника під час чергування (у заклад, на місце події та додому до хворого) час, витрачений на виклик, оплачується за фактично відпрацьовані години з розрахунку посадового окладу працівника, встановленого за штатним розписом, із збереженням діючого порядку оплати праці працівників охорони здоров`я у нічний час.

У такому самому порядку проводиться оплата чергувань удома в неробочий та нічний час працівників центрів екстреної медичної допомоги та медицини катастроф, професіоналів та фахівців медичних бригад постійної готовності та багатофункціональних медичних загонів спеціального призначення, що організовані для безпосереднього надання екстреної медичної допомоги та рятувальних робіт при аваріях, катастрофах, у разі стихійного лиха та надзвичайних ситуацій. Для працівників зазначених служб не застосовується абзац другий цього пункту.

Аналогічні положення закріплені в п. 4.7.1 Умов оплати праці оплати праці працівників закладів охорони здоров`я та установ соціального захисту Збройних Сил України, затверджених наказом Міністра оборони України № 125 від 28.02.2006 (далі Умови № 125).

Пунктом 5.2 Умов № 308/519 та п. 4.7.2 Умов № 125 визначено порядок та умови чергування на стаціонарі, однак, як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 572/3771/18 (постанова від 23.09.2020), черговий лікар на дому у разі виклику під час чергування виконує ті самі функції як і черговий лікар у стаціонарі.

Отже, доплата за чергування вдома є законодавчо визначеною гарантією яка оплачується виходячи з посадового окладу та залежить від однієї складової умови чи був лікар залучений до чергувань вдома.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним (рішення від 10.06.2011 у справі «Сук проти України», заява № 10972/05, пункт 23, рішення від 08.11.2005 у справі «Кечко проти України» (Kechko v. Ukraine), заява № 63134/00, пункт 23).

За результатами розгляду справ «Сук проти України» та «Кечко проти України» ЄСПЛ встановив порушення вимог статті першої Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод внаслідок не виплати заявникам законодавчо визначеної доплати, і пояснив він це тим, що виплата такої надбавки була пов`язана умовою, яку заявники дотримались, а відтак, вони мали законні сподівання на отримання коштів.

Також, як зазначив Суд у цих справах, органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (див. згадане вище рішення «Кечко проти України» (Kechko v. Ukraine), пункт 23).

Повертаючись до обставин справи яка розглядається суд зауважує, що в ній також дотримана умова, яка передбачає отримання позивачем надбавки за чергування вдома, а саме позивач був залучений до таких чергувань у спірний період протягом 18 888 годин. Як наслідок, позивач мав право на матеріальний інтерес, захищений статтею першою Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Натомість, Умови № 308/519, а також Умови № 125 не передбачають права роботодавця відмовляти у виплаті зазначеної надбавки в тій чи іншій частині, в тому числі з мотивів відсутності бюджетних асигнувать.

Зрештою, немає будь-якого іншого законодавчого акту, який би наділяв відповідача правом відмовити у виплаті зазначеної надбавки.

Таким чином, оскільки доплата за чергування вдома є законодавчо визначеною гарантією і умови для її отримання були дотримані, а позивач був залучений до чергування вдома у спірний період, відповідач протиправно не нараховував плату за таке чергування відповідно до загальної кількості годин цього чергування.

Отже, мало місце порушення статті першої Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Тому, суд визнає позов обґрунтованим та надалі переходить до вирішення питання про розмір зазначеної надбавки, яку відповідач протиправно не доплатив.

Аналіз положень абзаців п`ятого, шостого п. 5.1 Умов № 308/519, а також абзаців п`ятого, шостого п. 4.7.1 Умов № 125 свідчить про те, що ними встановлено дві форми оплати праці за залучення до чергувань на дому. Перша у разі відсутності виклику під час чергування вдома. Друга у разі виклику працівника під час чергування.

В першому випадку чергування ураховується як півгодини за кожну годину чергування та оплачується, виходячи з посадового окладу, визначеного за пунктами 2.1-2.2, з урахуванням підвищення за кваліфікаційну категорію. В другому випадку оплата проводиться за фактично відпрацьовані години з розрахунку посадового окладу працівника, встановленого за штатним розписом, із збереженням діючого порядку оплати праці працівників охорони здоров`я у нічний час.

Як вбачається з матеріалів справи, ні питання про загальну кількість годин чергування вдома, ні питання про розмір окладу з якого розраховувалась оплата за кожну годину не є предметом спору, оскільки вказані дані ідентичні як в розрахунку позивача (а.с.4-5 колонки 2, 5) так і в розрахунку відповідача (а.с.50 колонки 1, 6). Крім того, вбачається, що не є предметом спору сума оплачених чергувань вдома (а.с.4-5 колонка 4, а.с.50 колонка 4).

Натомість питання, яке має бути вирішено полягає в тому, чи враховано час, витрачений позивачем на виклики під час чергувань та власне, чи оплачено позивачу такі години чергувань з розрахунку посадового окладу працівника, встановленого за штатним розписом, із збереженням діючого порядку оплати праці працівників охорони здоров`я у нічний час.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

За змістом частини першої та другої статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частин третя статті 13 ЦПК України).

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Іншими словами, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Отже, сторона самостійно повинна довести обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог чи заперечень і саме така сторона повинна нести ризик настання наслідків, пов`язаних із не наданням доказів.

Дійсно, розрахунок позивача не містить даних про час, витрачений на виклик і який оплачується з розрахунку посадового окладу працівника, встановленого за штатним розписом, із збереженням діючого порядку оплати праці працівників охорони здоров`я у нічний час, тоді як розрахунок відповідача (а.с.50 колонка № 7) містить такі дані. Загальна кількість часу, витраченого позивачем на виклик становить 565,2 годин.

Крім того, відповідач надав Інформацію щодо кількості годин чергувань вдома та викликів під час цих чергувань (а.с.51-60), в якій детально розписано про дати кожного виклику у спірному періоді і кількість затраченого часу на такий виклик.

Однак, не слід забувати, що за обставинами справи у спірному періоді відповідач все ж таки здійснював оплату за залучення позивача до чергувань на дому, а предметом спору є стягнення різниці між загальною кількістю годин чергувань вдома та кількістю годин за які вже проведено оплату становить 14 188,88.

Відповідно до статті 14 Конвенції Міжнародної організації праці Про захист заробітної плати № 95, Якщо є потреба, то має бути вжито ефективних заходів, щоб у зручний і легко зрозумілий спосіб інформувати працівників:

a) про умови нарахування належної їм заробітної плати до того, як вони стануть на роботу, і щоразу, коли ці умови змінюватимуться;

b) під час кожної виплати про складові елементи заробітної плати за кожен період, такою мірою, якою ці елементи можуть змінюватися.

Отже, саме на роботодавця покладено обов`язок доводити як правомірність нарахування заробітної плати, так і її складові.

У справі яка розглядається попри фактичну оплату часу чергувань в кількості 4699,12 годин відповідач не надав суду доказів, що така оплата стосувалась виключно годин, протягом яких позивач не викликався на виклик.

Навпаки, на думку суду відповідач все ж таки включив до суми фактично виплаченої заробітної плати кошти, які підлягали оплаті як компенсація часу, затраченого на виклик під час чергувань вдома, оскільки позивач, як вбачається, цієї обставини не оспорює, а просить стягнути згадану вище різницю з розрахунку як півгодини за кожну годину чергування, тобто з розрахунку часу, протягом якого позивач не викликався на виклик.

З огляду на відсутність таких доказів, а також враховуючи предмет спору, суд погоджується з правильністю наданого позивачем розрахунку та одночасно, відкидає доводи відповідача про необхідність виключення з такого розрахунку кількості часу, витраченого позивачем на виклик.

Щодо строку звернення до суду.

У частині першій статті 233 Кодексу передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць у справах про звільнення; три місяці - щодо вирішення інших трудових спорів.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду під час розгляду справи № 559/321/16-ц (постанова від 28.1.2018), вказаний строк застосовується судом незалежно від наявності заяви відповідача про застосування такого строку, оскільки відповідно до частини першої статті 9 ЦК України норми цього Кодексу у трудових спорах можуть застосовуватися лише субсидіарно, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Тоді як строки звернення до суду у КЗпП України передбачені окремо.

Разом з тим, відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України в своєму рішенні № 8-рп/2013 від 15.10.2013 зазначив, що положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

У справі яка розглядається спір стосується порушення відповідачем законодавства про оплату праці, і зокрема, щодо виплати позивачу такої її складової як надбавка за чергування вдома. Відповідно, позовні вимоги у справі не обмежені будь-яким строком.

Щодо відрахувань із присудженої суми.

З урахуванням правової позиції Верховного Суду, яка висловлена ним під час розгляду цивільної справи № 359/10023/16-ц (постанова від 18.07.2018), податки і збори із суми, присудженої до стягнення за цим рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні такого судового рішення та, відповідно, відрахуванню із стягнутої суми, внаслідок чого виплачена позивачу на підставі цього судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів.

Тому, суд визнає доводи відповідача про необхідність здійснення відрахувань доречними, однак не буде своїм рішенням визначати суми таких відрахувань. Вказані суми відповідач повинен визначити самостійно під час виконання рішення суду та проведення оплати.

Щодо інших доводів відповідача.

Суд відкидає будь-які доводи сторони відповідача про наявність у нього дискреційних повноважень щодо нарахування заробітної плати, вважаючи такі юридично необґрунтованими, оскільки умови праці працівників бюджетної сфери в силу вимог статті 98 КЗпП України визначаються на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів і роботодавець при визначені таких умов повинен керуватись саме такими нормативно-правовим актами і не вправі діяти на власний розсуд.

Також, суд відкидає як юридично необґрунтовані доводи відповідача про виплату позивачу надбавки за складність та напруженість у роботі, а також надбавки за бойову готовність. Нарахування і виплата таких надбавок, а також їх розмір не є предметом спору у цій справі.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України» (PRONINA v. UKRAINE), № 63566/00 § 23, рішення від 18 липня 2006 року)

З огляду на факти справи, доводи сторін та згадані вище висновки, суд вважає, що він розглянув основні юридичні питання, порушені у цій справі, та немає необхідності аналізувати будь-які інші аргументи відповідача, які по суті не мають вирішального значення та зводяться до незгоди з позовними вимогами.

Висновки.

За обставин, про які суд вказав вище, він відхиляє доводи відповідача, визнає позов обґрунтованим та задовольняє в повному обсязі.

Щодо судових витрат.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач у цій справі звільнений від сплати судового збору. Тому, в силу вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України такий підлягає стягненню з відповідача в дохід держави пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто в розмірі 1557,56 грн., що відповідно до пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» становить 1 відсоток від ціни позову.

В позовній заяві позивач також просить стягнути витрати на професійну правничу допомогу, орієнтовний розмір яких становить 10 000 грн.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як уже зазначалось вище, ця справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами. В силу вимог ч. 8 ст. 279 ЦПК України, у справі судові дебати не проводились.

Разом з тим, в позовній заяві позивач у відповідності до вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України повідомив про подання доказів про судові витрати протягом п`яти днів після ухвалення рішення.

Тому, питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу суд розгляне пізніше, однак за умови, що позивач протягом п`яти днів після отримання цього рішення подасть суду відповідні докази як того вимагають приписи ч. 8 ст. 141 ЦПК України. В протилежному випадку заява позивача про розподіл судових витрат буде залишена без розгляду.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 12,81,82,141,223,263-265,268,279 ЦПК України, ст.ст. 3, 8, 11, 9, 15, 16, ЦК України, ст. ст. 3, 5-1, 21, 94, 95, 98, 233 КЗпП України суд

в и р і ш и в:

Позов задовольнити.

Стягнути з Військово-медичного клінічного центру (79010, м. Львів, вул. Личаківська, 26, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) заборгованість щодо оплати чергувань вдома в розмірі 155 756 грн.

Стягнути Військово-медичного клінічного центру в дохід держави судовий збір в розмірі 1557,56 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 354, 355, пп.15.5 п. 15 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Леньо С. І.