РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2021 року

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Тимощука О.Я.

при секретарі Ковальчука О.Б.,

за участю позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - адвоката Вовка Ю.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування позовних вимог вказує те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його рідний брат ОСОБА_3 , про що Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального Управління юстиції у Рівненській області складено відповідний актовий запис № 718 від 30 квітня 2018 року. Брат був розлучений, дітей не було.

Родинні стосунки з померлим підтверджуються свідоцтвом про народження ОСОБА_3 та свідоцтвом про народження ОСОБА_1

26 червня 2018 року він звернувся до приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Матвійчука О.С. для подачі заяви про прийняття спадщини.

Листом приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Матвійчука О.С. № 421/01-16 від 22 жовтня 2018 року його було повідомлено про те, що в спадковій справі № 10/2018 заведеній після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 знаходиться заповіт, посвідчений старшим державним нотаріусом Другої Рівненської державної нотаріальної контори Ткачук М.Ю. від 02 червня 1994 року, зареєстрований в реєстрі за № 1-1215, яким охоплено всю спадщину та який складений не на його користь і спадкоємець за яким спадщину прийняв, подавши відповідну заяву в строк визначений ст. 1270 ЦК України.

В ознайомленні зі змістом заповіту, нотаріусом йому було відмовлено.

Вважає, що вказаний заповіт необхідно витребувати в судовому порядку і його брат не міг заповісти майно бувшій дружині ОСОБА_2 .

Крім того, зазначає, що він з братом підтримував дружні стосунки, допомагав йому. Брат скаржився на погане самопочуття і наголошував, що в разі смерті він буде його спадкоємцем.

Зазначає, що оскільки заповіт є особистим розпорядженням фізичної особи на випадок смерті, ОСОБА_3 даним правом не скористався і суд за позовом заінтересованої особи може визнати заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Просить визнати недійсним заповіт, посвідчений старшим державним нотаріусом Другої Рівненської державної нотаріальної контори Ткачук М.Ю. від 02 червня 1994 року, зареєстрований в реєстрі за № 1-1215.

Ухвалою судді Рівненського міського суду Рівненської області Смолій Л.Д. від 09 листопада 2018 року було відкрито провадження у справі.

Ухвалою суду Рівненського міського суду Рівненської області від 28 листопада 2019 року провадження по справі було зупинено на час проведення судово-почеркознавчої експертизи призначеної за клопотанням позивача ОСОБА_1 .

Відповідно до розпорядження керівника апарату Рівненського міського суду Рівненської області № 161 від 24 вересня 2020 року, було здійснено повторний автоматичний розподіл даної справи, в зв`язку із звільненням у відставку судді ОСОБА_4 .

Відповідно до ст. 14 ЦПК України справа передана на розгляд судді Тимощуку О.Я.

22.12.2020 року матеріали цивільної справи № 569/20109/18 з супровідним листом директора Рівненського НДЕКЦ А.Семчука повернуто до Рівненського міського суду Рівненської області в зв`язку із неоплатою за проведення судово-почеркознавчої експертизи.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 29 грудня 2020 року прийнято цивільну справу № 569/20109/18 до свого провадження, поновлено провадження та призначено підготовче судове засідання.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просить їх задоволити. Зазначив, що відповідач зобов`язана була повідомити його про наявність заповіту і повинна була поділитись частиною майна, надати йому хоча б земельний пай.

Відповідач та її представник - адвокат Вовк Ю.Є. в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, вважають їх безпідставними та просять в їх задоволенні відмовити. Зазначають, що жодних доказів недійсності заповіту позивачем не надано. Вважають, що зловживаючи процесуальними правами позивач затягує розгляд справи, оскільки вже більш як півтора року не сплачує кошти за виконану за його ж клопотанням судово-почеркознавчу експертизу. Крім того, вказують на таємницю вчинення нотаріальних дій, право заповідача вільно розпоряджатись своїм майном на випадок смерті, а також те, що відповідач не зобов`язана була повідомляти позивача про наявність чи відсутність заповіту.

Заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 виданого повторно Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Рівненській області 30.04.2018 року, про що було зроблено відповідний актовий запис № 718 (а.с. 9).

02 червня 1994 року ОСОБА_3 заповів усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що на день його смерті буде йому належати і на що він за законом матиме право - ОСОБА_2 , що підтверджується наявним в матеріалах справи оригіналом заповіту від 02.06.1994 року посвідченого старшим державним нотаріусом Другої Рівненської державної нотаріальної контори Ткачук М.Ю. та зареєстровано в реєстрі за № 1-1215 (а.с. 131).

В строк, визначений ст. 1270 ЦК України спадкоємець - ОСОБА_2 спадщину прийняла, подавши відповідну заяву до приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Матвійчука О.С.

26.06.2018 року позивач - ОСОБА_1 також подав заяву про прийняття спадщини після смерті свого брата до приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Матвійчука О.С.

Листом приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Матвійчука О.С. № 421/01-16 від 22 жовтня 2018 року позивача було повідомлено про те, що в спадковій справі № 10/2018 заведеній після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 знаходиться заповіт, посвідчений старшим державним нотаріусом Другої Рівненської державної нотаріальної контори Ткачук М.Ю. від 02 червня 1994 року, зареєстрований в реєстрі за № 1-1215, яким охоплено всю спадщину та який складений не на користь ОСОБА_1 і спадкоємець за яким спадщину прийняв, подавши відповідну заяву в строк визначений ст. 1270 ЦК України (а.с. 10).

Спадкування має здійснюватися за законом або за заповітом відповідно до ст. 1217 ЦК України.

Відповідно до ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Таким чином спадкоємці, визначені заповітом мають переважне право над спадкоємцями за законом.

Згідно ст.ст. 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю, яке здійснюється нею особисто, вчинення заповіту через представника не допускається.

Відповідно до ст.ст. 1235, 1236 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Статтею 1247 ЦК України визначено загальні вимоги до форми заповіту, зокрема заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.

Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст.ст. 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 54 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 року зі змінами, нотаріуси та посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують угоди, щодо яких законодавством встановлено обов`язкову нотаріальну форму, а також за бажанням сторін й інші угоди. Нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, перевіряють, чи відповідає зміст посвідчуваної ними угоди вимогам закону і дійсним намірам сторін.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - відповідно до ст.ст. 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пунктах 16, 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із ч. 1 ст. 1257 ЦК України є нікчемним, тому на підставі ст. 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається.

Частинами 1 та 2 ст. 1257 ЦК України передбачено, що недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Згідно із вимогами ст. 203 ЦК України для чинності правочину, зміст самого правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною або сторонами вимог встановлених частинами третьою (вільність волевиявлення учасників правочину та відповідність його їх внутрішній волі), п`ятою (реальність настання правових наслідків, що обумовлені ним) ст. 203 ЦК України, а згідно ч. 2 цієї статті, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) і у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається, але у випадках, встановлених ЦК України, нікчемний правочин може бути визнаний судом недійсним.

За ч. 1 та ч. 5 ст. 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

За правилами ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно із роз`ясненнями, викладеними у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно з ч. 1 ст. 1257 ЦК України є нікчемним, тому визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається.

Відповідно до п.п. 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від14 квітня 2021 року в справі № 335/5977/17 (провадження № 61-13350св20) вказано, що «відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Однак, у випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та за наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред`явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У такому разі суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність у силу закону у зв`язку з її оспоренням та невизнанням іншими особами. Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2018 року в справі № 756/14304/15-ц (провадження № 61-11896св18) зроблено висновок по застосуванню ч. 2 ст. 1257 ЦК України та вказано, що "для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України.

Пунктом 18 постанови Пленуму ВСУ «Про практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7 визначено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

У постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року (справа № 551/335/18) викладені такі правові висновки щодо застосування норм права у спорах про визнання недійсним заповіту. «Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування. При цьому право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (ч. 1 ст. 12 та ст. 1234 ЦК України). Нездійснення цього права не є підставою для його припинення. Право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну, скасування. Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (ст. 1233 ЦК України). Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки. На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Водночас загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування. Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (ст. 1234 ЦК України), змісту заповіту (ст.ст. 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (ст. 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (ст.ст. 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавець визначив і наслідки їх порушення. Так, у ч. 1 ст. 1257 ЦК України встановлено правило про нікчемність заповіту, складеного з порушенням вимог ЦК України щодо особи заповідача, а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. З огляду на зміст ч. 1 ст. 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими порушеннями вимог щодо форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у Главі 85 ЦК України, а саме ст.ст. 1247-1249, 1253 ЦК України. Виходячи з зазначеного, законодавець висуває такі вимоги до форми заповіту: письмова з нотаріальним посвідченням. Проте допускаються й інші способи посвідчення заповіту, враховуючи численні обставини, які законодавець покладає в основному для можливості їх застосування. Ці обставини в сукупності свідчать про те, що вони беруться до уваги як об`єктивні перешкоди для запрошення нотаріуса посвідчити заповіт. Водночас наведені у зазначених вище статтях правові механізми доводять, що вони розраховані на те, щоб остання воля заповідача була виражена вільно і не виникло б жодного сумніву в цьому. Саме тому такі механізми можуть бути віднесені до порядку посвідчення заповіту. Отже, форма заповіту має бути письмова, а порядок його посвідчення - різний: насамперед нотаріусом - з додержанням вимог ст.ст. 1248, 1249 ЦК України, посадовою особою органів місцевого самоврядування (ст. 1251 ЦК України); іншими посадовими особами, зазначеними у ч.ч. 1-6 ст. 1252 ЦК України, з додержанням вимог ч. 7 цієї статті. Статтею 1247 ЦК України встановлено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст.ст. 1251-1252 цього Кодексу. Відповідно до пункту 1.8 глави 3 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року № 296/5, якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою. Відповідно до пункту 1.11 глави 3 розділу ІІ Порядку на бажання заповідача, а також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись не менше ніж при двох свідках. Свідками можуть бути особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути: нотаріус; особи, на користь яких складено заповіт; члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Текст заповіту має містити відомості про особи свідків, а саме: прізвище, ім`я, по батькові кожного з них, дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідка. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. Аналіз положень ч. 4 ст. 207, ст.ст. 1247, 1248, 1253 ЦК України, глави 3 розділу ІІ Порядку свідчить про те, що наявність підстав для підписання заповіту іншою, аніж заповідач особою, а також для посвідчення заповіту при свідках, якщо заповідач не може сам прочитати заповіт, може доводитись в суді не лише медичними документами про стан здоров`я заповідача, а й іншими доказами».

Згідно зі ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто (ст. 1234 ЦК України).

Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем (абз. 1 ч. 2 ст. 1247 ЦК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що "підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами".

Аналізуючи спірний заповіт і його зміст на предмет відповідності вимогам законодавства, судом встановлено, що він складений державним виконавцем у письмовій формі, особисто підписаний заповідачем ОСОБА_3 , протилежного під час судового розгляду не доведено та зареєстрований у встановленому законом порядку.

Позивачем було заявлено клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, щодо належності покійному ОСОБА_3 підпису в заповіті, однак, дані матеріали цивільної справи № 569/20109/18 з супровідним листом директора Рівненського НДЕКЦ А.Семчука були повернуті до Рівненського міського суду Рівненської області в зв`язку із неоплатою за проведення судово-почеркознавчої експертизи.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Оцінюючи доводи позивача про недійсність заповіту через те, що заповідач його не підписував, суд виходить з того, що на підтвердження таких обставин позивачем не було надано суду жодних доказів даної обставини та не було оплачено судову почеркознавчу експертизу для встановлення достовірності підпису померлого заповідача ОСОБА_3 , що унеможливлює встановлення судом факту недійсності заповіту саме з причини, що підпис заповідача вчинений не ним.

Таким чином, позивач у судовому засіданні не оспорив дійсність підпису заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа його не підписувала, а отже позивачем не доведено підстави, на яких ґрунтуються пред`явлені вимоги, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 81, 263- 265, 268, 273, 293, 352, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 20 грудня 2021 року.

Суддя Рівненського

міського суду О.Я. Тимощук