Справа № 461/5701/20 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/811/2885/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Ванівського О.М.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м.Львова від 19 серпня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства "Ідея Банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

В липні 2020 року АТ «Ідея Банк» звернулось до суду з вимогами про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором в розмірі 48 003,16 грн.

В обґрунтування поданого позову покликалось на те, що 05.07.2016 року між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №Р99.230.72114. Згідно кредитного договору позивач надав відповідачу кредит у розмірі 24 500,00 грн. зі сплатою 22% річних, з поверненням, сплатою кредиту та інших платежів, у тому числі процентів у терміни, передбачені встановленим кредитним договором графіком щомісячних платежів. В позові зазначено, що позивач повністю виконав свої зобов`язання згідно умов кредитного договору, що підтверджується видатковими касовими (меморіальними) ордерами та заявою на видачу готівки. Однак, відповідач не виконує свої зобов`язання, передбачені договором кредиту, внаслідок чого станом на 26.05.2020 року утворилась заборгованість в розмірі 48 003,16 грн. Вказана заборгованість відповідача підтверджується випискою по особовому рахунку та довідкою-розрахунком заборгованості.

Рішенням Галицького районного суду міста Львова від 19 серпня 2020 року позовні вимоги Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 48 003,16 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» 2 102 грн. судового збору.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , подавши апеляційну скаргу.

Вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, а висновки суду такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Вважає, що рішення суду винесено з порушенням правил підсудності, оскільки відповідач зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , а відповідно до ст.. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання.

Окрім того, зазначає, що відповідно до ст.. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду міста Львова від 19 серпня 2020 року та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

02 грудня 2020 року від АТ «Ідея Банк» надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Звертає увагу, що форма витрат, як плата за обслуговування кредиту була передбачена законодавством України, як на момент укладення Кредитного договору, так і продовжує існувати на даний час. Пунктом 1.11 Кредитного договору передбачено плата за обслуговування кредитної заборгованості.

Зазначає, що твердження апеляційної скарги про порушення правил підсудності є помилковими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки відповідно до п.5.6 Кредитного договору, сторони підтверджують, що цей договір виконується за місцем знаходження Банку: АДРЕСА_2 , та у випадку спору між сторонами за цим договором, позов може пред`являтись також за місцем виконання договору.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 11 лютого 2021 року, є дата складення повного судового рішення 19 лютого 2021 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення із наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідач отримала від банку кредитні кошти, але свої зобов`язання за договором виконала не у повному обсязі, а тому вважав підставними та доведеними вимоги ПАТ «Ідея Банк» про стягнення з відповідача у повному обсязі заборгованості у сумі 48 003,16 грн., якаскладається з основного боргу 11 585,77 грн, простроченого боргу 7 727,01 грн, строкових процентів 243,78 грн, прострочених процентів 8 592,58 грн, нарахованої плати за обслуговування кредиту 420,27 грн, простроченої плати за обслуговування кредиту 12 032,97 грн, пені за несвоєчасне погашення платежів 7133,51 грн. та інші штрафні санкції 267,27 грн.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що 05 липня 2016 року між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № Р99.230.72114, згідно з яким банк надав клієнту кредит у сумі 24 500,00 грн зі сплатою 22% річних. Відповідач, в свою чергу, зобов`язався сплатити проценти за користування кредитом та погасити кредит відповідно до графіку щомісячних платежів.

Позивач повністю виконав свої зобов`язання згідно кредитного договору, що підтверджується меморіальними ордерами.

Відповідач умов договору у встановлений договором термін не виконала тому, згідно розрахунку заборгованості, станом на час розгляду справи, загальна сума заборгованості за кредитом становить 48 003,16 грн та складається з основного боргу 11 585,77 грн, простроченого боргу 7 727,01 грн, строкових процентів 243,78 грн, прострочених процентів 8 592,58 грн, нарахованої плати за обслуговування кредиту 420,27 грн, простроченої плати за обслуговування кредиту 12 032,97 грн, пені за несвоєчасне погашення платежів 7133,51 грн. та інші штрафні санкції 267,27 грн.

Пунктом 1.2 кредитного договору передбачено, що Банк надає кредит у день підписання даного договору строком на 60 місяців.

Згідно з п.п.1.3, 1.4, 1.5 договору, за користування кредитом позичальник сплачує річну змінювану процентну ставку в розмірі, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на 12.50% (маржу банку). Станом на день укладення договору змінна частина ставки, визначена за рішенням правління банку, становить 9,50%, що разом з маржею банку складає змінювану процентну ставку в розмірі 22,0000%.

Згідно з п.1.11 кредитного договору, за обслуговування кредиту банком позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та у розмірах, визначених згідно Графіку щомісячних платежів за кредитним договором.

Пунктом 2.1 кредитного договору передбачено, що позичальник повертає кредит разом з процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості в 50 щомісячних внесках включно до 5 дня/числа кожного місяця, згідно Графіку щомісячних платежів, на транзитний рахунок № НОМЕР_1 в Банку, з якого проводиться погашення заборгованості за договором у визначеній договором черговості, яку банк має право змінити у випадку порушення позичальником термінів (строків) сплати платежів (виникнення простроченої заборгованості) до усунення позичальником такого порушення.

Право Банку нараховувати пеню за невиконання чи неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань за договором передбачене п.3.3.1 кредитного договору.

Пунктом 4.2.3 кредитного договору передбачено, що Банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати процентів, плати за обслуговування кредитної заборгованості, відшкодування збитків, а позичальник зобов`язаний на вимогу Банку достроково виконати свої грошові зобов`язання, зокрема, у випадку, якщо позичальник порушив терміни сплати щомісячних платежів більш ніж на 1 (один) календарний місяць.

У пункті 5.5 кредитного договору зазначено, що сторони домовились, що строк позовної давності за цим договором, в тому числі для стягнення неустойки (штрафу, пені), встановлюється сторонами тривалістю у 3 (три) роки.

Отримавши кредит, відповідач здійснювала часткове повернення кредитних коштів та сплачувала проценти за користування кредитом і вносила плату за обслуговування кредиту, однак, з порушенням Графіку щомісячних платежів за кредитним договором, а тому у неї виникла заборгованість перед позивачем.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України, норма якої застосовується й до кредитних правовідносин, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладені вище норми матеріального права, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 28.03.2018 року (справа №444/9519/12, провадження №14-10цс18), дійшла висновку про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України про дострокове повернення кредиту та нарахованих на день пред`явлення такої вимоги процентів за користування кредитом.

Після цього, кредитодавець має право лише на стягнення з боржника інфляційних втрат (якщо кредит було надано в національній валюті в гривнях) та трьох процентів річних за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, відповідно до статті 625 ЦК України.

Враховуючи, що 11 березня 2019 року позивач надіслав відповідачу вимогу про дострокове повернення коштів за договором, чим змінив строк виконання зобов`язання, нарахування позивачем заборгованості за договором після зміни строку виконання зобов`язання, колегія суддів вважає безпідставним.

Отже, з огляду на наведені вище норми матеріального права й правову позицію Великої Палати Верховного Суду, позивач, починаючи з 11.03.2019 року, не мав права нараховувати відповідачу проценти за користування кредитними коштами та пеню за прострочення виконання зобов`язань за кредитним договором, а також інші щомісячні платежі, передбачені цим договором.

Окрім цього, в розмір заборгованості, заявленої у позові, позивачем було вкладено нараховану плату за обслуговування кредиту в сумі 420, 27 грн. та прострочену плату за обслуговування кредиту в сумі 12032,97 грн.

Колегія суддів звертає увагу, що згідно із п. 1.11 кредитного договору від 05.07.2016 року за обслуговування кредиту банком позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та розмірах, встановлених згідно із Графіком щомісячних платежів за кредитним договором.

На переконання колегії суддів, умови п. 1.11. кредитного договору, якою встановлена плата на користь банку за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемною, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок.

Аналогічний висновок міститься у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18).

Положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Висновок про те, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, є помилковим, оскільки встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним.

Жодних даних про те, в чому саме полягає «обслуговування кредитної заборгованості Банком» ні у самому договорі, ні у додатках до нього, ані у позові не йдеться. Фактично за вказаним пунктом договору позивач зобов`язана оплачувати певну супутню до договору послугу, однак в чому конкретно така полягає не вказано.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги в частині нарахування плати за обслуговування кредиту в сумі 420, 27 грн.та простроченої плати за обслуговування кредиту в сумі 12032,97 грн. до задоволення не підлягають.

З наведених мотивів, рішення суду слід змінити та стягнути з ОСОБА_1 в користь АТ «Ідея Банк» заборгованість за Договором кредиту № №Р99.230.72114 від 05.07.2016 року станом на день пред`явлення вимоги, що становить 32670, 57грн., з яких основний борг 18 678, 8 грн, прострочений борг 1 878,04 грн, строкові проценти 74, 34 грн, прострочені проценти 3 352,52 грн, пеня за несвоєчасне погашення платежів 8 419,6 грн. та інші штрафні санкції 267,27 грн.

Судом не приймаються до уваги твердження скаржника про порушення правил підсудності з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 8 ст. 28 ЦПК України позови, що виникають із договорів, у яких зазначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів.

Відповідно до п. 5.6. Кредитного договору №Р99.230.72114 від 05.07.2016 сторони підтверджують, що цей договір виконується за місцем знаходження банку: 790008, м. Львів, Галицький р-н, вул. Валова, 11, та у випадку спору між сторонами за цим договором, позов може пред`являтися також за місцем виконання договору.

Пунктом 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01.03.2013р. «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» передбачено, що право вибору між судами, яким згідно із правилом загальної підсудності і правилом альтернативної підсудності, підсудна справа, належить виключно позивачеві.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке

конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до п. 4. ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є зокрема порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню та постановлення нового судового рішення.

Керуючись ч. 5 ст. 268, ст.ст. 367, 368, ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду міста Львова від 19 серпня 2020 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь АТ «Ідея Банк» заборгованість за Договором кредиту №Р99.230.72114 від 05.07.2016 року в розмірі 32670, 57грн., з яких основний борг 18 678, 8 грн, прострочений борг 1 878,04 грн, строкові проценти 74, 34 грн, прострочені проценти 3 352,52 грн, пеня за несвоєчасне погашення платежів 8 419,6 грн. та інші штрафні санкції 267,27 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 22 лютого 2021 року.

Головуючий : Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.