Провадження №22-з/812/201/21
ПОСТАНОВА

Іменем України

(додаткова)

21 грудня 2021 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Данилової О.О. та Лівінського І.В.,

із секретарем судового засідання: Біляєвою В.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи заяву представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі №487/1885/21 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю та визнання права власності на квартиру,

в с т а н о в и л а :

У березні 2021 р. ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю та визнання права власності на квартиру.

Позов мотивований тим, що сторони з 2008 р. по 2021 р. перебували в шлюбі, який рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 лютого 2021 р. розірвано. 10 липня 2013 р. відповідачка уклала договір купівлі-продажу, за яким придбала квартиру АДРЕСА_1 . Зазначена квартира була придбана за особисті кошти позивача, які він набув як подарунок від своїх близьких родичів для покупки особистого житла. Зокрема, 08 січня 2013 р. ОСОБА_4 (бабуся позивача) за місцем свого мешкання подарувала йому свої особисті кошти у сумі 22000 доларів США, що підтверджується договором дарування грошей, який було укладено в простій письмовій формі у присутності свідків - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Крім того, у травні 2013 року батьки позивача подарували йому 19000 доларів США. Гроші, які він отримував від родичів, зберігались у відповідача, оскільки він вимушений був поїхати до м. Москви, де працював. Спірну квартиру ОСОБА_1 придбала без погодження з позивачем, на власний розсуд, та зареєструвала на своє ім`я. Будь-яких власних грошей у відповідача не було, оскільки вона не працювала, збережень не мала. Крім того, зазначив, що він не оспорював укладений дружиною договір купівлі-продажу квартири за його особисті кошти, оскільки у сторін двоє неповнолітніх дітей та він з відповідачкою збирався жити однією сім`єю. Наразі, відповідачка категорично не визнає права ОСОБА_3 на спірну квартиру, усілякими способами намагається усунути його від права користування та володіння цим майном, у зв`язку з чим він змушений звернутися з даним позовом за захистом своїх порушених прав.

Посилаючись на викладене, позивач просив визнати квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_2 , його особистою власністю та визнати за ним право власності на вказану квартиру.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 серпня 2021 р. у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено, стягнуто з позивача на користь позивачки 4500 грн. витрат на правову допомогу.

Представник ОСОБА_3 - адвокат Алфімов О.В. не погодившись з таким рішенням подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим та таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 07 грудня 2021 р. апеляційна скарга представника ОСОБА_3 - адвоката Алфімова О.В. залишено без задоволення, рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 серпня 2021 року залишено без змін.

07 грудня 2021 року до Миколаївського апеляційного суду від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надійшла заява про ухвалення додаткового рішення у справі.

Заява мотивована тим, що у відзиві на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 була заявлена вимога про стягнення судових витрат, пов`язаних з розглядом даної справи в суді апеляційної інстанції, в тому числі і витрат з наданням професійної правової допомоги на підтвердження чого суду були надані докази. Під час дебатів у судовому засіданні суді апеляційної інстанції була також заявлена вимога про стягнення вищевказаних судових витрат. Однак, при ухваленні постанови Миколаївським апеляційним судом не було вирішено зазначене питання.

Перевіривши наведені в заяві доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

Згідно з п.3 ч.1 ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, крім іншого, витрати на професійну правничу допомогу.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується ст.141 ЦПК України.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України у разі відмови в позові - судові втрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно п. 3 ч.1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на правничу допомогу складається з гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10 підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у ЦПК України.

Витрати на правничу допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У відповідності до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Згідно із ч. 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 ЦК України.

Відповідно до ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із ст. 632 цього Кодексу ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Як вбачається матеріалів справи, 25 травня 2021 р. ОСОБА_1 уклала договір про надання правової допомоги та додаткову угоду №1 до цього договору з адвокатом Корець С.В., який на підставі відповідних ордерів брав участь в судових засіданнях у суді апеляційної інстанції та відповідно надавав правничу допомогу відповідачеві.

Витрати ОСОБА_1 пов`язані з оплатою правничої допомоги ОСОБА_2 у суді апеляційної інстанції складають 3000 гривень.

На підтвердження зазначених судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в апеляційному порядку, додано копію договору про надання правової допомоги від 25 травня 2021 р. та від тієї ж дати додаток №1 до договору, акти здачі-приймання виконаних робіт(наданих послуг) від 11 листопада 2021 р. та 06 грудня 2021 р. та копії квитанцій про сплату 2000 грн. та 1000 грн. відповідно до договору б/н від 25 травня 2021 р.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року (справа № 904/4507/18) вказує на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (latridis v. Greece) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат.

При вирішенні питання розподілу судових витрат, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати у сумі 3000 грн.

Керуючись ст. ст. 141, 270, 381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Заяву представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає по АДРЕСА_3 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає по АДРЕСА_4 ,ідентифікаційний код НОМЕР_2 , витрати на правову допомогу у сумі 3000 (три тисячі) гривень.

Додаткова постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: О.О. Данилова

І.В. Лівінський

____________________________________________

Повний текст постанови складений 21 грудня 2021 року