КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 362/2502/19
Головуючий у суді першої інстанції: Кравченко Л.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Махлай Л.Д., Ящук Т.І.

секретар - Лащевська Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, ведення спільного господарства, побуту, бюджету та поділ майна, що є їх спільною сумісною власністю,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 серпня 2021 року,

встановив:

у квітні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив встановити факт його проживання з відповідачем однією сім`єю з травня 1998 року по 20 червня 2006 року, визнати їх спільною сумісною власністю 74/100 частини жилого будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , розділити вказане майно шляхом визнання за позивачем та відповідачем право власності на спірне майно по 37/100 частин.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 серпня 2021 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, представник позивача - ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_3 , представника відповідача - ОСОБА_4 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що з травня 1998 року до 20.06.2006 він з відповідачем ОСОБА_5 проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Зазначав, що 26.11.2003 за кошти, виручені від продажу комунальної квартири АДРЕСА_2 та за рахунок спільних коштів сторонами було придбано жилий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку за вказаною адресою. 20.06.2006 між сторонами було зареєстровано шлюб. Оскільки подружні стосунки між сторонами припинилися, а шлюб розірвано рішенням Васильківського міськрайонного суду київської області від 01 березня 2019 року, відповідач не визнає його право власності на вказаний будинок, просив здійснити поділ 74/100 частин жилого будинку (з урахуванням відчужених на користь ОСОБА_6 3/20 та на користь ОСОБА_7 11/100 частин будинку), які вважає спільною сумісною власністю.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 серпня 2021 року у задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було доведено, що спірний будинок та земельну ділянку було придбано за кошти, отримані внаслідок їх, як членів сім`ї, спільної праці, а встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу до 01 січня 2004 року передбачено не було. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення ст. 17 Закону України «Про власність», який втратив чинність 20 червня 2007 року, ст. 5 ЦК України, ст. 58 Конституції України, КпроШС України, ст. 7, 74 СК України.

У своїй апеляційній скарзі позивач посилався на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що спірне майно було придбане сторонами за спільні кошти, що є підставою для його поділу. Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 20 червня 2006 між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 було зареєстровано шлюб.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області 01 березня 2019 року шлюб між сторонами було розірвано.

Відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 21 березня 2003 року ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , який є сином позивача, ОСОБА_8 , що діяла від свого імені та як законний представник своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , продали належну їм квартиру АДРЕСА_2 . Згідно п.3 Договору, продаж квартири було вчинено за 18 800 грн.

21 листопада 2003 року ОСОБА_8 , яка діяла від свого імені та як законний представник своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_6 придбали квартиру АДРЕСА_3 , вартістю 44 000 грн., що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири, посвідченим 21.11.2003 приватним нотаріусом Васильківського міського нотаріального округу Кизим Л.В.

26 листопада 2003 року на підставі договорів купівлі-продажу жилого будинку та земельної ділянки ОСОБА_8 набула у власність домоволодіння АДРЕСА_1 та земельну ділянку за вказаною адресою.

З вказаних договорів вбачається, що продаж будинку було вчинено за 59 000 грн., а продаж земельної ділянки - за 17 000 грн.

15 грудня 2004 року ОСОБА_8 уклала Договір дарування частини жилого будинку, за умовами якого подарувала своїм дітям ОСОБА_6 та ОСОБА_7 3/20 та 11/100 частини жилого будинку відповідно.

За змістом статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Вказана норма права кореспондується із положеннями статті 58 Конституції України.

Виходячи із принципу незворотності дії у часі, встановленого частиною першою статті 58 Конституції України та статтею 5 ЦК України, на правовідносини, що виникли раніше, дія вказаних нормативних актів не поширюється.

Таким чином, до сімейних правовідносин, які існували до набрання чинності Сімейним Кодексом України (далі - СК України), тобто до 01 січня 2004 року, норми цього Кодексу застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Положення Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України) не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зазначене положення передбачене статтею 74 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року. Тому встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період до 01 січня 2004 року законом не передбачено.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог щодо встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу до 01 січня 2004 року є обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги про неврахування судом доказів на підтвердження спільного проживання з`ясуванню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-66цс1 про те, що майно, набуте до 01 січня 2004 року під час спільного проживання осіб, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі, є об`єктом їх спільної сумісної власності у випадку придбання внаслідок спільної праці, є безпідставними, оскільки застосування у спірних правовідносинах частини першої статті 17 Закону України «Про власність» та визнання за позивачем права власності на частину спірного майна без встановлення факту придбання сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету, є неможливим.

Стверджуючи, що вартість придбаного жилого будинку та земельної ділянки значно перевищує вартість відчуженої квартири по АДРЕСА_1 , та зазначаючи, що відповідачем не було доведено походження коштів на придбання спірного майна, позивач доказів на підтвердження наявності в нього будь-яких грошових коштів, отриманих внаслідок його трудової діяльності або відчуження іншого нерухомого чи рухомого майна, не надавав.

За таких обставин позивачем не доведено факту придбання спірного майна внаслідок спільної праці, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у цій частині.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Враховуючи викладене, судом першої інстанції було правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 серпня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 20 грудня 2021 року.

Головуючий

Судді