Дата документу 22.02.2021 Справа № 331/1959/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 331/1959/20 Головуючий у 1-й інстанції: Жукова О.Є.
Провадження №22-ц/807/542/21 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача: суддів: Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

В травні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Свої позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що 25 липня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено Договір позики, відповідно до п. 1.1. якого Позикодавець, в порядку та на умовах, визначених цим Договором, передає у власність Позичальнику грошові кошти у розмірі 20 000, 00 гривень, а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві позику, в порядку, в строки та на умовах, визначених цим Договором.

Згідно п. 1.2. Договору позики від 25 липня 2019 року, факт одержання позики підтверджується розпискою, власноруч написаною Позичальником в момент передачі йому суми позики.

Відповідно до п.1.3. Договору позики від 25 липня 2019 року, за користування позикою згідно з цим Договором Позичальник зобов`язується сплачувати Позикодавцю проценти у розмірі 96,00% річних.

Згідно з п.2.2.,2.3. Договору позики від 25 липня 2019 року, нарахування процентів за користування позикою починається з наступного дня після отримання Позичальником суми позики, а припиняється в день повернення всієї суми позики. Проценти за користування позикою нараховуються за кожен день наявності непогашеної Позичальником суми позики на залишок суми позики.

Позичальник зобов`язаний повертати Позикодавцеві суму позики та сплачувати проценти за користування позикою щомісячно по 1960,00 грн, починаючи з вересня 2019 року до 15 числа кожного місяця, а в останній місяць користування позикою до 25 липня 2021 року. (п.2.6. Договору позики від 25 липня 2019 року).

Пунктом 2.7. Договору позики передбачено, що повернення суми позики та сплата процентів у складі щомісячного платежу, передбаченого п.2.6. цього Договору, відбувається в такому порядку: першочергово сплачуються проценти, нараховані згідно з п.п. 2.2.-2.5. цього договору, а залишок коштів зараховується в погашення суми позики.

Згідно п.2.10. Договору, у разі порушення строків, передбачених п.2.1.,4.2. або 5.5. цього Договору, Позичальник зобов`язаний сплачувати проценти за користування позикою щомісяця в останній день поточного місяця до повної сплати суми позики.

Відповідно до п.4.3. Договору позики, за прострочення Позичальником строків сплати, передбачених п.2.1.,2.6.,4.2.,5.5. цього Договору, Позичальник згідно ч.2 ст.625ЦК України сплачує Позикодавцю на його вимогу суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 275 процентів річних від простроченої суми.

В забезпечення вимог за Договором позики від 25 липня 2019 року, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено Договір поруки від 25 липня 2019 року.

Відповідно до п.1.1. Договору поруки від 25 липня 2019 року, Поручитель зобов`язується відповідати перед Позикодавцем по зобов`язанням ОСОБА_3 за повернення позики, отриманої від Позикодавця та сплати процентів, згідно Договору позики від 25 липня 2019 року.

Відповідальність поручителя настає в разі невиконання або неналежного виконання Позичальником своїх зобов`язань, передбачених Договором позики від 25 липня 2019 року (п.1.2. договору поруки). Поручитель і Позичальник несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями перед Позикодавцем. При цьому Поручитель відповідає перед Позикодавцем за звернення суми позики, сплату відсотків за користування позикою, сплату процентів згідно п.4.3. Договору позики, неустойки, а також покриття збитків позикодавця, які виникли у нього внаслідок невиконання Позичальником своїх зобов`язань.

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_3 умов Договору позики від 25 липня 2019 року, станом на 21 травня 2020 року утворилася заборгованість за сумою позики у розмірі 20 000,00 грн, заборгованість за процентами за користування позикою за період з 25 липня 2019 року по 21 травня 2020 року у розмірі 10477,53 грн, заборгованість за процентами згідно з п.4.3. Договору позики за період з 16 вересня 2019 року по 21 травня 2020 року у розмірі 22567, 87 грн, інфляційні втрати за період з вересня 2019 року по квітень 2020 року в розмірі 390,72 грн.

На виконання п.4.2.Договору позики від 25 липня 2019 року , ОСОБА_2 направив на адреси ОСОБА_3 , ОСОБА_1 вимогу від 22 січня 2020 року про дострокове повернення позики, встановивши строк повернення позики до 05 лютого 2020 року.

ОСОБА_3 , ОСОБА_1 в порушення вимог закону та п.4.2. Договору позики від 25 липня 2019 року, на вказані вимоги не відреагували, суму позики не повернули, проценти за користування позикою не сплатили.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_2 вимушений звернутися до суду з вказаним позовом за захистом своїх порушених прав та просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму позики у розмірі 20 000,00 грн, проценти за користування позикою за період з 25 липня 2019 року по 21 травня 2020 року у розмірі 10477,53 грн, проценти згідно з п.4.3. Договору позики за період з 16 вересня 2019 року по 21 травня 2020 року у розмірі 22567,87 грн, інфляційні втрати за період з вересня 2019 року по квітень 2020 року у розмірі 390,72 грн, а разом 53436,12 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2020 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму позики у розмірі 20 000, 00 гривень, проценти за користування позикою у період з 25.07.2019 по 21.05.2020 у розмірі 10 477,53 гривень, проценти згідно з п. 4.3 договору позики за період з 16.09.2019 по 21.05.2020 у розмірі 22 567,87 гривень, інфляційні втрати за період з вересня 2019 року по квітень 2020 року у розмірі 390,72 гривень, а разом 53 436,12 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі по 420,40 гривень з кожного.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2020 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції при ухваленнні оскаржуваного рішення не врахував, що на користь ОСОБА_2 в рахунок погашення за Договором позики від 25 липня 2019 року, було сплачено 2000.00 грн 29 вересня 2019 року та 4000.00 грн 15 листопада 2019 року, та стягнув суму основного боргу в повному розмірі - 20 000,00 грн. Крім того, оскільки відповідно до п.2.6. Договору строк повного виконання настає 25 липня 2021 року, у позивача не було права в травні 2020 року стягувати все тіло позики. Вважає, що його права, як поручителя, порушено, оскільки він не отримував жодної вимоги про повернення позики. Крім того зазначає, що законодавством не передбачено надання фізичними особами позики з одержанням процентів від суми позики, оскільки позивач не є фінансовою установою.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, які склалися між сторонами, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до пунктів 1,2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального повадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 01 січня 2021 року це 227 000 грн (відповідно до Закону України "Про Державний бюджет на 2021 рік" з 01 січня 2021 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2270,00 грн (2270,00 грн х 100 = 227 000 грн), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається з матеріалів справи, ціна позову в даній справі становить 53436,12 грн, яка станом на 01 січня 2021 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Апеляційний суд урахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За вимогами п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За вимогами п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Відповідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог, та враховуючи, що позичальник ОСОБА_3 та поручитель ОСОБА_1 належним чином не виконали умови Договору позики, внаслідок чого виникла заборгованість, тому наявні підстави для стягнення заборгованості за кредитним договором на користь ОСОБА_2 у повному обсязі з відповідачів у солідарному порядку, а також у зв`язку з порушенням умов Договору позики на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 проценти за користування позикою у період з 25.07.2019 по 21.05.2020, проценти згідно з п. 4.3 Договору позики за період з 16.09.2019 по 21.05.2020, інфляційні втрати за період з вересня 2019 року по квітень 2020 року.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду не може повністю погодитись, виходячи з наступного.

Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором..

Судом встановлено, що 25 липня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено Договір позики, відповідно до п. 1.1. якого Позикодавець, в порядку та на умовах, визначених цим Договором, передає у власність Позичальнику грошові кошти у розмірі 20 000, 00 гривень, а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві позику, в порядку, в строки та на умовах, визначених цим Договором. (а.с. 13-14).

Згідно з п. 1.2. Договору позики від 25 липня 2019 року факт одержання Позики підтверджується розпискою, власноручно написаною Позичальником в момент передачі йому суми позики.

Відповідно до п. 1.3. Договору позики від 25 липня 2019 року за користування позикою згідно з цим Договором Позичальник зобов`язується сплачувати Позикодавцю проценти у розмірі 96% річних. А згідно з п. 2.2., 2.3. Договору позики від 25 липня 2019 року нарахування процентів за користування позикою починається з наступного дня після отримання Позичальником суми позики, а припиняється в день повернення всієї суми позики. Проценти за користування позикою нараховуються за кожен день наявності непогашеної Позичальником суми позики на залишок суми позики.

Позичальник зобов`язаний повертати Позикодавцеві суму позики та сплачувати проценти за користування позикою щомісячно по 1960,00 грн. починаючи з вересня 2019 року до 10 числа кожного місяця, а в останній місяць користування позикою до 25 липня 2021 року, згідно п. 2.6. Договору позики від 25 липня 2019 року.

Відповідно до п. 2.7. Договору позики, повернення суми позики та сплата процентів у складі щомісячного платежу, передбаченого п. 2.6. цього Договору, відбувається в такому порядку: першочергово сплачуються проценти, нараховані згідно п.п. 2.2.- 2.5. цього Договор, а залишок коштів зараховується в погашення суми позики.

Пунктом 2.8 Договору передбачено, що в разі прострочення Позичальником виконання зобовязання за цим Договором, погашення заборгованості здійснюється в такому порядку: в першу чергу погашаються збитки від інфляції та проценти згідно з п. 4.3. цього Договору, а в другу чергу прострочені проценти, в третю чергу поточні проценти, а в останню чергу погашається сума позики.

Згідно п. 3.1. Договору, зобов`язання Позичальника за цим Договором щодо своєчасного повернення позики, сплати процентів за користування позикою, можливих штрафних санкцій забезпечуються: договором поруки ОСОБА_1 .

Відповідно до п.п. 4.1.,4.2. Договору позики, за порушення умов цього Договору Сторони несуть відповідальнгість відповідно до чинного законодавства України та умов цього Договору.

У разі прострочення Позичальником повернення чергового платежу (повністю або частково) та/або не сплату процентів у повному обсязі згідно умов цього Договору, а також у випадку ненадання рівноцінної заміни забезпечення зобовязань за цим Договором, згідно п.3.3. цього Договору, Позикодавець має право вимагати дострокового погашення всієї суми позики, сплати процентів до моменту повернення всієї суми позики, а також вимагати сплатити збитки від інфляції та проценти згідно п. 4.3. цього Договору.

Позичальник зобовязаний достроково повернути всю суму позики та сплатити проценти за весь строк фактичного користування позикою впродовж 15 днів з моменту отримання відповідної вимоги Позикодавця.

Позичальник вважається таким, що отримав вимогу, якщо вимога вручена Позичальнику особисто під розпис або надіслана Позичальнику рекомендованим листом за адресою, зазначеною Позичальником у цьому Договорі, навіть якщо Позичальник відмовився від отримання листа, не звернувся до поштового відділення за отриманням листа або змінив місце проживання та не повідомив про це Позикодавця.

Пунктом 4.3. договору передбачено, що за простроченя Позичальником строків сплати, передбачених п.2.1., 2.6., 4.2., 5.5. цього Договору, Позичальник згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України сплачує Позикодавцю на його вимогу суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 275 процентів річних від прострочної суми.

25 липня 2019 року ОСОБА_3 власноруч написав розписку, відповідно до якої підтвердив отримання від ОСОБА_2 на виконання Договору позики від 25.07.2019 суми в розмірі 20 000 грн (двадцять тисяч грн). (а.с. 16).

Зазначений Договір позики забезпечено договором поруки, який був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 25 липня 2019 року. (а.с. 15).

При цьому, у п. 1.1 Договору поруки встановлено, поручитель зобов`язується відповідати перед Позикодавцем по зобов`язанням ОСОБА_3 за повернення позики, отриманої від Позикодавця, та сплату процентів згідно умов Договору позики від 25 липня 2019 року.

Згідно п. 1.2. Договору поруки відповідальність Поручителя настає в разі невиконання або неналежного виконання Позичальником своїх зобов`язань, передбачених Договором позики від 25 липня 2019 року. Поручитель і Позичальник несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями перед Позикодавцем. При цьому Поручитель відповідає перед Позикодавцем за повернення суми позики, сплату відсотків за користування позикою, сплату процентів згідно п 4.3. Договору позики від 25 липня 2019 року, неустойки, а також покриття збитків Позикодавця, які виникли у Позикодавця внаслідок невиконання Позичальником своїх зобов`язань (п. 1.3. Договору поруки).

Відповідно до п.1.4. Договору поруки, Поручитель ознайомлений з умовами Договору позики від 25 липня 2019 року, укладеного між Позикодавцем і ОСОБА_3 , жодних заперечень, а також непорозумінь його положень не має.

Відповідно до п.2.1. Договору, порука припиняється якщо Позикодавець протягом трьох років від дня настання строку виконання зобов`язання, забезпеченого цією порукою, не предявить вимоги або позову до Поручителя.

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_3 умов Договору позики від 25 липня 2019 року у нього станом на 21 травня 2020 року утворилася заборгованість за сумою позики у розмірі 20 000,00 грн, процентами за користування позикою за період з 25.07.2019 по 21.05.2020 у розмірі 10 477,53 грн, процентами згідно з п. 4.3 договору позики за період з 16.09.2019 по 21.05.2020 у розмірі 22 567,87 гривень, інфляційні втрати за період з вересня 2019 року по квітень 2020 року у розмірі 390,72 гривень, що підтверджується розрахунками, наданими ОСОБА_2 (а.с.10-12).

На виконання п. 4.2. Договору позики від 25 липня 2019 року ОСОБА_2 направив відповідачам вимогу від 22 січня 2020 року про дострокове повернення позики, встановивши строк повернення позики до 05 лютого 2020 року, що підтверджується вимогами від 22 січня 2020 на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с. 17,18).

Направлення вимог на адреси ОСОБА_3 та ОСОБА_1 підтверджується фіскальними чеками №4073 та №4074 від 22 січня 2020 року. (а.с. 19,20).

ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , в порушення вимог закону та п. 4.2. Договору позики від 25 липня 2019 року, на вказані вимоги не відреагували, суму позики не повернули, проценти за користування позикою не сплатили.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушеих, невизнганих або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК УКраїни суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як визначено у ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, разом з тим після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 611 ЦК України при порушенні зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку, що між сторонами виникли правовідносини з договору позики, наявність яких підтверджується наявним договором позики від 25 липня 2019 року та розпискою ОСОБА_3 від 25 липня 2019 року про отримання коштів у позику від ОСОБА_2 , яка складена ним власноруч, що підтверджує як факт отримання останнім коштів за цим договором, так і зобов`язання повернути ці грошові кошти ОСОБА_2 .

Одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є порука (частина перша статті 546 ЦК України).

Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 547 ЦК України).

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України). Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частина друга статті 554 ЦК України).

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання. Підставою поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.

Обсяг відповідальності поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

Відповідно до ч.4 ст. 559 ЦПК України, порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання.

Відповідно до Договору поруки, який був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 25 липня 2019 року, п. 1.1 встановлено, поручитель зобов`язується відповідати перед позикодавцем по зобов`язанням ОСОБА_3 за повернення позики, отриманої від Позикодавця, та сплату процентів згідно умов Договору позики від 25 липня 2019 року.

Згідно п. 1.2. Договору поруки відповідальність поручителя настає в разі невиконання або неналежного виконання Позичальником своїх зобов`язань, передбачених Договором позики від 25 липня 2019 року. Поручитель і Позичальник несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями перед Позикодавцем. При цьому поручитель відповідає перед Позикодавцем за повернення суми позики, сплату відсотків за користування позикою, сплату процентів згідно п 4.3. Договору позики від 25 липня 2019 р., неустойки, а також покриття збитків Позикодавця, які виникли у Позикодавця внаслідок невиконання Позичальником своїх зобов`язань (п. 1.3. Договору поруки).

Оскільки у визначений у Договорі позики строк, ОСОБА_3 свої зобов`язання належним чином не виконав, суд першої інстанції дійшов обгрунтованих висновків про необхідність задоволення позову про стягнення заборгованості за зазначеним договором позики солідарно з позичальника та його поручителя. Такий висновок суду є обгрунтованим та грунтується на матеріалах справи.

Як вбачається з п.1.3 договору позики від 25 липня 2019 року за користування позикою згідно з цим договором позичальник зобов`язується сплачувати позикодавцю проценти у розмірі 96% річних.

Судом стягнуті проценти за користування позикою за період з 25.07.2019 року по 23.05.2020 року у розмірі 10477.53 грн.

Водночас, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення відсотків за користування кредитом за період з 25.07.2019 по 21.05.2020 у розмірі 10477.53 грн не взяв до уваги, що 22 січня 2020 року ОСОБА_2 на адреси ОСОБА_3 та ОСОБА_1 направив вимоги про дострокове погашення заборгованості за договором, тим самим змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за коритсування кредитом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) після спливу визначеного договором строку кредитування або у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У пунктах 91-93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц відступлено від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, та зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відтак, право на нарахування процентів за користування коштами припинилось з 22 січня 2020 року.

Таким чином, стягненню підлягають проценти за користування коштами, які були нараховані та несплачені за період з 25.07.2019 по 22.01.2020 року.

Нарахування Банком за вищезазначеним договором процентів після 22 січня 2020 року по 21 травня 2020 року (в межах заявлених у цій справі позовних вимог) є безпідставним, що узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12, провадження № 14-10 цс 18), який мають враховувати загальні суди в силу вимог ч. 4 ст. 264 ЦПК України.

З розрахунку заборгованості (а.с. 10), вбачається, що станом на 15.01.2020 заборгованість за процентами (наростаючим підсумком) складає 3815, 23 грн. За період з 16.01.2020 по 22.01.2020 заборгованість за процентами становить 367, 21 грн. Для визначення розміру заборгованості за процентами за цей період слід керуватися наступною формулою: 20 000.00 х 7(днів) х 96%: 366 = 367, 21 грн.

Отже, за період з 25.07.2019 по 22.01.2020 зваборгованість за процентами за користування позикою становить 4182.44 грн ( 3815, 23 + 367.21 ), яка підлягає стягненню солідарно з відповідачів.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 4.3 договору позики від 25 липня 2019 року передбачено, що за простроченням позичальником строків сплати, передбачених п. 2.1., 2.6, 4.2, 5.5 цього договору, позичальник згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України сплачує позикодавцю на його вимогу суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 275 процентів річних від простроченої суми.

Тобто, сторонни визначили розмір процентів в договорі позики у розмірі 275 процентів річних від простроченої суми.

Відповідно до розрахунку заборгованості сума процентів за період прострочення з 16.09.2019 року по 21.05.2020 року становить у розмірі 22567.87 грн.

Колегія суддів погоджується із зазначеним розрахунком заборговності, оскільки він узгоджується з з п. 4.3 договору позики від 25 липня 2019 року та не спростований відповідачами.

Оскільки ОСОБА_3 належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання відповідно до Договору позики від 25 липня 2019 року, тому суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню інфляційні втрати, які складають 390,72 грн, що підтверджується розрахунком, який додається до позову.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову ОСОБА_2 про стягнення процентів за користування позикою за період з 25.07.2019 року по 21.05.2020 року, що становить 10477.53 грн підлягає зміні з підстав , передбачених п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України.

До стягнення підлягає проценти за користування позикою за період з 25.07.2019 року по 22.01.2020 року у розмірі 4182.44 грн

Доводи апеляційної скарги щодо неврахування ОСОБА_2 проведених ОСОБА_3 оплат на погашення суми позики, колегією не беруться до уваги, виходячи з наступного.

Відповідно до п.1.3. Договору позики від 25 липня 2019 року, за користування позикою згідно з цим Договором, Позичальник зобовязується сплачувати Позикодавцю проценти у розмірі 96% річних.

Згідно п.2.2., 2.3. Договору позики від 25 липня 2019 року нарахування процентів за користування позикою починається з настпуного дня після отримання Позичальником суми позики, а припиняється в день повернення всієї суми позики. Проценти за коритсування позикою нараховуються за кожен день наявності непогашеної Позичальником суми позики на залишок суми позики.

Позичальник зобовязаний повертати Позикодавцеві суму позики та сплачувати проценти за користування позикою щомісячно по 1960 грн, починаючи з вересня 2019 року до 15 числа кожного місяця, а в останній місяць користування позикою до 25 липня 2021 року. (п.2.6. Договору позики від 25.07.2019).

Відповідно до п.4.3. Договору позики, за прострочення Позичальником строків сплати, передбачених п.2.1.,2.6.,4.2.,5.5. цього Договору, Позичальник згідно ч.2 ст.625ЦК України сплачує Позикодавцю на його вимогу суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 275 процентів річних від простроченої суми.

Відповідно до ст. 534 ЦК України, у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Згідно пункту 2.8 Договору передбачено, що в разі прострочення Позичальником виконання зобовязання за цим Договором, погашення заборгованості здійснюється в такому порядку: в першу чергу погашаються збитки від інфляції та проценти згідно з п. 4.3. цього Договору, а в другу чергу прострочені проценти, в третю чергу поточні проценти, а в останню чергу погашається сума позики.

Як вбачається з п. 2.6. Договору позики, ОСОБА_3 зобовязаний був здійснити перший платіж у розмірі 1960,00 грн до 15 вересня 2019 року. Фактично, ОСОБА_3 провів перший платіж 29 вересня 2019 року у розмірі 2000,00 грн, тобто з порушенням встановленого договором строку.

За період з 25.07.2019 по 29.09.2019 на суму позики йому були нараховані проценти за користування позикою у розмірі 3471,78 грн (20 000,00 х 96% : 365 х 66).

У зв`язку з порушенням умов договору, за період з 16.09.2019 по 29.09.2019 йому біли нараховані проценти за порушення зобов`язання (ст. 625 ЦК України,п.4.3. Договору позики від 25.07.2019) у розмірі 206,74 грн (1960,00х275%:365х14).

Відповідно до ст. 534 ЦК України та п.2.8. Договору позики, сплачена ОСОБА_3 сума в розмірі 2000,00 грн була направлена на погашення: 206,74 грн проценти за порушення зобов`язання (ст. 625 ЦК України,п.4.3. Договору позики від 25.07.2019), 1793, 26 грн проценти за користування позикою.

Залишок не сплачених процентів за користування позикою складає 1678,52 грн.

Наступний платіж ОСОБА_3 повинен був здійснити в розмірі 1960,00 грн до 15 жовтня 2019 року.

Фактично, ОСОБА_3 провів цей платіж 15 листопада 2019 року у розмірі 4000,00 грн, тобто з порушенням встановленого договором строку.

За період з 30.09.2019 по 15.11.2019 на всю суму позики йому були нараховані проценти за користування позикою в розмірі 2472, 32 грн (20000,00 х96%:365х47).

Також, у зв`язку з порушенням умов договору, за період з 16.10.2019 по 15.11.2019 були нараховані проценти за порушення зобов`язання ( ст. 625 ЦК України та п.4.3. Договору позики від 25.07.2019) у розмірі 457,78 грн (1960,00 х275%:365х31).

Відповідно до ст. 534 ЦК України та п.2.8. Договору позики, сплачена ОСОБА_3 сума в розмірі 4000,00 грн була направлена на погашення: 457,78 грн проценти за порушення зобовязання (ст. 625 ЦК України,п.4.3. Договору позики від 25.07.2019), 1678,52 грн борг по процентах за користування позикою за минулий період, 1863,70 грн проценти за користування позикою.

Залишок не сплачених процентів за користування позикою складає 608,62 грн.

Таким чином, ОСОБА_2 під час обрахування заборгованості ОСОБА_3 , ОСОБА_1 були враховані всі здійснені платежі на погашення боргу, відповідно до вимог законодавства та умов Договору, що також відображено в розрахунку заборгованості, долученому до позову.

Доводи апеляційної скарги, щодо відсутності у ОСОБА_2 права нараховувати проценти за договором позики, спростовуються наступним.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У постанові Верховного Суду України від 18 липня 2012 року у справі № 6-79цс12 зроблено висновок, що "договір позики, як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо суб`єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором. Закон України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" є нормативним актом, який регулює відносини спеціальних суб`єктів - учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб - суб`єктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами статей 1046 - 1048 ЦК України".

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26 березня 2020 року по справі №757/16456/16-ц.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, за змістом якого відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Враховуючи цивільно-правовий принцип свободи договору, колегія суддів зазначає, що відповідачі не були позбавлені можливості обрати інші умови договору позики та не укладати договір поруки за таких умов. Однак, з тексту договору поруки вбачається, що Поручитель ознайомлений з умовам договору позики від 25.07.2019, укладеного між Позикодавцем і ОСОБА_3 , жодних заперечень, а також непорозумінь його положень не має. (п. 1.4. Договору).

Посилання ОСОБА_1 щодо не надіслання йому та не отримання ним вимоги про дострокове повернення позики є необґрунтованим та спростовується матеріалами справи.

Відповідно до п. 4.2. Договору позики, за порушення умов цього Договору Сторони несуть відповідальнгість відповідно до чинного законодавства України та умов цього Договору.

У разі прострочення Позичальником повернення чергового платежу (повністю або частково) та/або не сплату процентів у повному обсязі згідно умов цього Договору, а також у випадку ненадання рівноцінної заміни забезпечення зобовязань за цим Договором, згідно п.3.3. цього Договору, Позикодавець має право вимагати дострокового погашення всієї суми позики, сплати процентів до моменту повернення всієї суми позики, а також вимагати сплатити збитки від інфляції та проценти згідно п. 4.3. цього Договору.

Позичальник зобовязаний достроково повернути всю суму позики та сплатити проценти за весь строк фактичного користування позикою впродовж 15 днів з моменту отримання відповідної вимоги Позикодавця.

Позичальник вважається таким, що отримав вимогу, якщо вимога вручена Позичальнику особисто під розпис або надіслана Позичальнику рекомендованим листом за адресою, зазначеною Позичальником у цьому Договорі, навіть якщо Позичальник відмовився від отримання листа, не звернувся до поштового відділення за отриманням листа або змінив місце проживання та не повідомив про це Позикодавця.

На виконання п.4.2. договору позики від 25.07.2019 ОСОБА_2 направив на адресу ОСОБА_3 , ОСОБА_1 вимогу від 22.01.2020 про дострокове повернення позики, встановивши строк повернення позики до 05.02.2020, що підтверджується вимогою від 22.01.2020 на ім`я ОСОБА_3 та на ім`я ОСОБА_1 , поштовими квитанціями від 22.01.2020 №4073 та № 007.

Від ОСОБА_1 в порушення ч.1 ст. 81 ЦПК України будь-яких доказів на підтвердження твердження про неотримання вимоги про дострокове повернення позики, ні на адресу суду першої інстанції, ні на адресу апеляційного суду, не надходило.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для його скасування.

При цьому, колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ "Гірвісаарі проти Фінляндії", п.32.).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до п.п. б,в п. 4 ч. 1 ст 382 ЦПК України, в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з нормами ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на строни пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, за звернення з позовом до суду першої інстанції, ОСОБА_2 сплатив судовий збір у розмірі 840,80 гривень, що підтверджується квитанцією №0.0..1 від 13.05.2020. (а.с. 1).

За звернення до апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2020 року, ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 1261.20 грн, що підтверджується квитанцією про сплату №27316 від 14.01.2021. (а.с. 65).

З огляду на ту обставину, що позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково, з відповідачів на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за подання позову до суду першої інстанції в розмірі 741, 75 грн (47141,03 х840.80 :53436,12).

ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір в розмірі 1261.20 грн, та враховуючи часткове задоволення позову та апеляційної скарги з ОСОБА_2 на його користь підлягає стягненню 148, 58 грн (53436.12-47141,03) = 6295,09 х1261.20,00: 53436.12).

Відповідно до положень ч. 10 ст. 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Таким чином, з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 слід стягнути різницю у сумах судових витрат, що підлягають стягненню з сторін у розмірі 593, 17 грн (741, 75 -148,58), з кожного по 296.58 грн

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2020 року в частині вирішення позову про стягнення процентів за користування позикою у розмірі 10477.53 грн, стягнення загальної суми заборгованості у розмірі 53436.12 грн, змінити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 проценти за користування договором позики від 25 липня 2019 року у розмірі 4182,44 гривень.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 25 липня 2019 року у розмірі 47141.03 грн.

У решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 593, 17 грн з кожного по 296.58 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 22 лютого 2021 року.

Головуючий, суддя Суддя Суддя

Подліянова Г.С. Гончар М.С. Маловічко С.В.