Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"10" лютого 2021 р. Справа № 608/287/20
Номер провадження2/608/86/2021
Чортківський районний суд Тернопільської області в складі:
головуючого суду судді Парфенюка В. І.
з участю секретаря Южди Л.С
позивачки ОСОБА_1 та її представника адвоката Кожушиної Л.К.
відповідача ОСОБА_2 та його представника адвоката Возьного Я.В.,
розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Чорткові справу цивільного судочинства за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
В лютому 2020 року позивачка ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, з підстав, передбачених ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України.
В позовній заяві вона вказала, що є власником будинку по АДРЕСА_1 . У даному будинку зареєстрований та проживав до 2016 року відповідач ОСОБА_2 (її син). У 2011 році він одружився та проживав у своєї дружини, однак сімейне життя не склалося, шлюб було розірвано, відповідач повернувся проживати додому. У 2012 році ОСОБА_2 поїхав на заробітки в Польщу, де знайшов собі іншу дружину. З Польщі повернувся в 2016 році, забрав свої речі та поїхав проживати до своєї цивільної дружини в м. Копичинці Гусятинського району, з якою проживають однією сім`єю, ведуть спільне господарство. Тобто протягом останніх чотирьох років ОСОБА_2 не проживає в будинку по АДРЕСА_1 , не утримує особистих речей та іншого майна, не користується комунальними послугами, не бере участі в утриманні будинку. Добровільно знятися з реєстрації він відмовляється. Його реєстрація у будинку позивачки обмежує її права як власника у праві розпорядження своєю власністю, позбавляє можливості оформити субсидію на отримання комунальних послуг. Таким чином, позивачка ОСОБА_1 просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком, що знаходиться по АДРЕСА_1 .
В березні 2020 року від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому він зазначив, що зареєстрований у даному будинку від народження. Після реєстрації шлюбу проживав у дружини в с. Шманьківці Чортківського району, проте після того, як шлюб між ними було розірвано, знову проживав за місцем реєстрації. В 2017 році ОСОБА_2 частково почав проживати в м. Копичинці з цивільною дружиною, але періодично продовжував проживати та користуватися житловим будинком по АДРЕСА_1 до 14 жовтня 2019 року, тобто, до того як йому почали чинити перешкоди у користуванні даним житловим приміщенням. У вказаному будинку в відповідача є кімната, де він ночував, де знаходяться його особисті речі, також за цією адресою йому виділено дві земельні ділянки, а саме 0,05 га для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд, та 0,63 га для ведення особистого селянського господарства. Твердження позивачки, що він не проживає в житловому будинку від 2016 року є неправдивими. Протягом 2019 року ОСОБА_2 ночував там 25 травня 2019 року, в липні п`ять днів копав часник, в кінці серпня допомагав матері копати картоплю, в жовтні садив часник, зривав яблука, 14 жовтня 2019 року перебував на святі села. В жовтні 2019 року стосунки відповідача з матір`ю почали псуватися, і вона почала чинити йому перешкоди у користуванні даним житловим будинком, забрала ключі, не пускає його до будинку, з приводу чого ОСОБА_2 звертався до сільської ради та в поліцію. З врахуванням наведеного, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 просить відмовити, а також просить стягнути з неї на його користь витрати на правничу допомогу в сумі 4 000 гривень.
В липні 2020 року від позивачки ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, в якій вона вказує, що відповідач дійсно користується земельними ділянки для вирощування часнику, але праця на земельних ділянках не означає його проживання в житловому будинку. Для того, щоб обробляти земельну ділянку, йому не потрібно бути зареєстрованим у будинку позивачки. З 2016 року ОСОБА_2 проживає із своєю цивільною дружиною в м. Копичинці, не проживав жодного дня у будинку позивачки за місцем реєстрації, не має особистих речей там, не бере участі в його утриманні, поточному ремонті, оплаті податків та комунальних послуг, не косить траву у дворі будинку. Довідкою Копичинецької міської ради підтверджується те, що ОСОБА_2 проживає без реєстрації по АДРЕСА_2 .
Позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги підтримують, просять задовольнити з мотивів, наведених у позовній заяві та відповіді на відзив.
Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4 позовні вимоги заперечують, посилаючись на те, що він періодично проживає у житловому будинку матері, не проживає через те, що позивачка чинить йому перешкоди, у зв`язку з чим просять в задоволенні позовних вимог позивачки відмовити.
Суд, вислухавши пояснення позивачки, її представника, відповідача та його представника, свідків, дослідивши докази в справі, приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимоги слід відмовити, виходячи з наступних мотивів.
Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 13 серпня 2004 року.
Згідно Витягу з рішення сесії Шманьківської сільської ради Чортківського району № 311 від 18 грудня 2014 року вбачається, що місце знаходження житлового будинку, який знаходиться в с. Шманьківці і згідно документів власником якого є ОСОБА_1 , слід вважати АДРЕСА_1 , а не АДРЕСА_3 , оскільки при оформленні документів була допущена помилка.
З копії будинкової книги вбачається, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрований в с. Шманьківці Чортківського району.
Актами обстеження матеріально-побутових умов від 9 грудня 2019 року та 13 січня 2020 року встановлено, що в житловому будинку по АДРЕСА_1 зі слів власниці будинку її син ОСОБА_2 забрав свої речі чотири роки назад, проживає в м. Копичинці, останній раз був 15.12.2019 року вчинив скандал і викликав поліцію, його речей у будинку немає.
Довідкою Шманьківської сільської ради Чортківського району № 12 від 16 січня 2020 року підтверджується, що ОСОБА_2 згідно будинкової книги № 2 с. Шманьківці зареєстрований в с. Шманьківці Чортківського району з 3 вересня 2005 року, але згідно пояснень сусідів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 більше, як чотири роки в будинку ОСОБА_1 не проживає.
При вирішенні позовних вимог ОСОБА_1 суд приймає до уваги такі вимоги закону.
Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Конституційне право на житло містить заборону примусового позбавлення житла, тобто кореспондується з обов`язком держави створювати умови для захисту цього права.
Основною гарантією реалізації конституційного права на житло є закріплення принципу, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Пункт 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, що охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Поняття "житло" не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення в справі "Прокопович проти Росії"). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення в справі "МакКенн проти Сполученого Королівства").
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (рішення в справі "Савіни проти України").
У пункті 44 рішення від 2 грудня 2010 року в справі "Кривіцька та Кривіцький проти України", ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
В ст. 9 Житлового кодексу Української РСР закріплено положення, згідно якого ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Статтями 383 Цивільного кодексу України та 150 Житлового кодексу Української РСР передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Згідно ч.ч. 1, 4 ст. 156 Житлового кодексу Української РСР з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 64 Житлового кодексу Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.
Пунктом 34 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за № 5 від 07.02.2014 року «Про захист права власності та інших речових прав» визначено, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Згідно зі ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення членів сім`ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право.
При цьому, ч. 2 ст. 405 ЦК України, передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Таким чином, у разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сім`ї, суд повинен врахувати, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні.
Отже, ч. 2 ст. 405 ЦК України визначає підстави, за яких член сім`ї власника втрачає право користування житлом. Такими підставами є:
-- відсутність члена сім`ї власника в житлі без поважних причин;
-- тривалість такої відсутності має становити понад один рік.
Водночас вказана правова норма містить винятки з такого правила, а саме: коли інше встановлено домовленістю між членом сім`ї власника та власником житла або інше встановлено законом.
Предметом доказування у даній справі, з урахуванням змісту позовних вимог до ОСОБА_2 та правових підстав, за яких ці вимоги пред`явлено позивачкою, є не проживання відповідача без поважних причин понад один рік в будинку, належного на праві власності позивачці.
Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК Україницивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону (ст. 81 ЦПК) покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх не спростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.
Так, позивачка в обгрунтування позовних вимог надала акти обстеження матеріально-побутових умов від 9 грудня 2019 року та від 13 січня 2020 року, в яких відмічено відсутність відповідача в житловому будинку на час складання таких актів, тобто, 9 грудня 2019 року та 13 січня 2020 року і такі акти не охоплюють період не проживання відповідача в спірному будинку понад один рік. Водночас в акті зі слів позивачки зазначено, що відповідач ОСОБА_2 забрав свої речі 4 роки назад, крім часнику, він проживає в м. Копичинці, останній раз він був 15 грудня 2019 року, вчинив скандал, викликав поліцію, його речей в будинку немає.
Показання допитаних в судовому засіданні свідків сторони позивачки ОСОБА_8 та ОСОБА_7 суперечать іншим доказам, а тому з врахуванням таких обставин вищенаведені акти обстеження матеріально-побутових умов та показання свідків не можуть буди беззаперечними доказами відсутності позивача без поважних причин понад один рік в житловому будинку по АДРЕСА_1 .
Так, згідно пояснень відповідача ОСОБА_2 в жовтні 2019 року його стосунки з матір`ю почали псуватися і вона почала чинити йому перешкоди у користуванні спірним житловим будинком, забрала ключі, не пускає його до будинку.
З цього приводу ОСОБА_2 звертався із заявою до Шманьківського сільського голови, в якій вказав, що ОСОБА_1 не впускає в хату, розводить конфлікти.
Згідно листа начальника Чортківського ВП ГУНП в Тернопільській області № 2705/116/01/С-48оп від 12.03.2020 року вбачається, що ОСОБА_2 звертався в Чортківський ВП ГУНП в Тернопільській області з приводу конфлікту з матір`ю ОСОБА_1 щодо права власності на житловий будинок, йому роз`яснено, що в даному випадку вбачаються цивільно-правові відносини, які вирішуються в судовому порядку.
На підтвердження таких обставин відповідачем надано відповідні відеозаписи, які було переглянуто в ході судового розгляду справи.
Актом про встановлення факту проживання від 12 березня 2020 року встановлено, що ОСОБА_2 , який зареєстрований у будинку в АДРЕСА_1 протягом 2019 року проживав у ньому: 25 травня 2019 року, в першій половині липня 5 днів (копав часник), в кінці серпня копав картоплю, в жовтні шість днів (садив часник), 14 жовтня 2019 року був на святі села. А ще протягом року обкошував трави, рвав яблука восени, обробляв городи, коли мама з братом ОСОБА_9 перебували за кордоном. Зі слів ОСОБА_2 конфлікт з мамою розгорівся після жовтня 2019 року, після чого був обмежений доступ до житлового будинку.
Такі обставини в судовому засіданні підтвердили свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 ..
Оцінивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку про те, що відповідач ОСОБА_2 не проживає у спірному житлі з поважних причин, оскільки позивачка чинить йому перешкоди в користуванні житлом.
Таким чином, вищенаведені обставини свідчать про наявність поважних причин відсутності відповідача в житловому будинку АДРЕСА_1 , що не дає суду підстав визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням відповідно до положень ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України.
У відзиві на позов відповідач просив стягнути з позивачки на його користь 4 000 гривень витрат на правничу допомогу. З цього приводу слід зазначити наступне.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
У відповідності із ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Крім того, частиною 4 цієї статті визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог цієї норми закону суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Таким чином, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі.
На підтвердження витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, суду надані договір про надання правової допомоги від 26 березня 2020 року та квитанція № 078139 від 26.03.2020 року, згідно яких адвокатом підготовлено процесуальні документи (відзив), вартість цієї роботи визначена 2000 гривень, представництво інтересів в суді, вартість цієї роботи визначена у сумі 2000 гривень. Проте відповідачем не надано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, акт надання-прийому наданих послуг за Договором від 26 березня 2020 року, що не дає можливості суду оцінити розмір таких витрат відповідно до положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України.
За таких обставин, судові витрати суд покладає на сторони в тих розмірах, що вони фактично понесли.
Керуючись ст. 47 Конституції України, ст.ст. 29, 319, 383, 405 Цивільного кодексу України, ст.ст. 64, 156 Житлового кодексу Української РСР, ст.ст. 5, 13, 76, 81, 258, 259, 263, 265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -
В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовити за безпідставністю.
Судові витрати покласти на сторони в тих розмірах, що вони фактично понесли.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги Тернопільському апеляційному суду через Чортківський районний суд Тернопільської області протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Дата складення повного судового рішення -- 20 лютого 2021 року.
Суддя: В. І. Парфенюк