Провадження № 4-с/461/53/21
16.12.2021 року, Галицький районний суд міста Львова у складі:
головуючого судді Фролової Л.Д.
при секретарі судового засідання Бараняку В.В.
представника заявника ОСОБА_1
розглянувши скаргу ОСОБА_2 на бездіяльність відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), за участі стягувача товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,-
Заявник звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів). Свої вимоги мотивував тим, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого, на все нерухоме майно заявника (невизначене майно) накладено обтяження у вигляді арешту нерухомого майна (тип обтяження). Так, на виконанні у ВПВР УДВС ГУЮ у Львівській області перебував виконавчий лист № 2-1304/1449/12, виданий 21.09.2012 р. Галицьким районним судом м. Львова про звернення стягнення на предмет іпотеки. Однак, як вбачається із тексту самої постанови про арешт майна, такою накладено арешт не на все нерухоме майно, а лише на квартиру що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 59,9 кв.м., в межах суми звернення стягнення 9 867 545,00 грн. При цьому, 27 червня 2013 року старшим державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п. 8 ч. 1 ст. 47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки коштів, отриманих від реалізації майна недостатньо для повного задоволення вимог стягувача заставодержателя за виконавчим документом. Однак, арешт, накладений згідно постанови ВП № 35232646 від 14.11.2012 р. не знято. Враховуючи вищевикладене, просить суд:
-визнати протиправною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) щодо незняття (скасування) арешту нерухомого майна (тип обтяження) на все нерухоме майно (невизначене майно) ОСОБА_2 ;
-зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) вчинити дії щодо зняття (скасування) в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, обтяження у вигляді арешту нерухомого майна (тип обтяження) на все нерухоме майно (невизначене майно).
Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 13 грудня 2021 року скаргу прийнято до розгляду.
Представник заявника в судовому засіданні вимоги скарги підтримала в повному обсязі, просила таку задовільнити.
У судове засідання сторони та зацікавлені особи не з`явилися, про день та час розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку.
Частинами 1,2 статті 450 ЦПК України визначено, що скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються. Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.
Суд, дослідивши матеріали скарги, заслухавши думку учасників судового провадження дійшов наступних висновків.
Судом було встановлено, що згідно відомостей із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого, на все нерухоме майно ОСОБА_2 (невизначене майно) накладено обтяження у вигляді арешту нерухомого майна (тип обтяження), що зареєстроване:
Так, на виконанні у ВПВР УДВС ГУЮ у Львівській області перебував виконавчий лист № 2-1304/1449/12, виданий 21.09.2012 р. Галицьким районним судом м. Львова про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Як вбачається із постанови ВПВР УДВС ГУЮ у Львівській області ВП № 35232646 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 14.11.2012 р., такою накладено арешт не на все нерухоме майно ОСОБА_2 , (невизначене майно), як вказано в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, а лише на квартиру АДРЕСА_3 та квартиру АДРЕСА_4 та належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , у межах суми звернення стягнення 9 867 545,00 грн.
Пунктами 2 вказаної постанови від 14 листопада 2012 р. заборонено здійснювати відчуження вищевказаного майна, яке належить боржнику ОСОБА_2 , лише в межах суми боргу.
Так, судом було встановлено, що на квартиру АДРЕСА_5 та квартиру АДРЕСА_6 та належить на праві приватної власності ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ); квартиру АДРЕСА_3 та квартиру АДРЕСА_4 та належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , було звернуто стягнення шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, встановленою в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № МL-600/236/2007 від 27.11.2007 року, укладеним між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (правонаступник Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна») та ОСОБА_4 , в розмірі 9 867 545,00 гривень.
Однак, 27 червня 2013 року старшим державним виконавцем ВПВР УДВС ГУЮ у Львівській області Денисяк Т.Г. винесено постанову ВП № 35232646 про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п. 8 ч. 1 ст. 47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки коштів, отриманих від реалізації майна недостатньо для повного задоволення вимог стягувача заставодержателя за виконавчим документом.
19 липня 2021 року заявником було надіслано на адресу відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) з проханням зняти арешт, накладений на усе майно боржника, - ОСОБА_2 у виконавчому провадженні № 35232646 на підставі постанови від 14.11.2012 року.
Згідно листа відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), матеріали вищенаведеного виконавчого провадження знищено за закінченням терміну зберігання відповідно до Акту про вилучення виконавчих проваджень за 2017 рік.
При цьому, судом було встановлено, що арешт, накладений згідно постанови ВП № 35232646 від 14 листопада 2012 року не знято.
Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Згідно з частини 1 статті 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до ч. 1ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Згідно з положеннями ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження»(в редакції що діяла на момент вчинення виконавчих дій по ВП № 35232646) державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виходячи зі змісту ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції що діяла на момент вчинення виконавчих дій по ВП № 35232646) за заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.
Відповідно до ч.2 ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.
Згідно ч.4 ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених частиною першою статті 37 цього Закону, встановлено, що виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, незалежно від дати укладення такої угоди, арешти з майна боржника знімаються, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті під час примусового виконання рішення заходи, про що виконавець виносить постанову, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, виконавець вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.
Положеннями ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції що діяла на момент вчинення виконавчих дій по ВП № 35232646) передбачено, що державний виконавець виносить постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення, якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження, та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна.
Аналіз наведених правових норм свідчить, що з метою забезпечення реального виконання рішення державний виконавець наділений повноваженнями щодо накладення арешту на майно боржника шляхом винесення відповідної постанови.
Згідно чч. 4, 5 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції що діяла на момент вчинення виконавчих дій по ВП № 35232646), у разі наявності письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або в разі якщо витрати, пов`язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт з майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця, що затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копії постанови державного виконавця про зняття арешту з майна надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.
У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.
До підстав зняття арешту також належать закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 1 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції що діяла на момент вчинення виконавчих дій по ВП № 35232646).
Відповідно до пункту 8 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо:
коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна недостатньо для задоволення вимог стягувача-заставодержателя за виконавчим документом, на підставі якого звернуто стягнення на заставлене майно.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини 1950 року та основоположних свобод, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені, Конституцією та Законами України.
Відповідно до пункту 3.17 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5 (далі - «Інструкція №512/5») в редакції чинній на момент прийняття державним виконавцем постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві, у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу, державний виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, а також наслідки завершення відповідного виконавчого провадження (зняття арешту тощо).
Згідно ч. 2ст. 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
У п. 18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07.02.2014 року № 6 роз`яснено, що виходячи зі змісту статті 387 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги, суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Тобто, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення до суду зі скаргою в порядку ст.ст.447,448 ЦПК України.
При цьому нормами статті 451 ЦПК України та Закону України «Про виконавче провадження» визначено способи захисту прав та інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.
Враховуючи викладене, скарга підлягає задоволенню.
У відповідності до ч.1ст.453 ЦПК України, про виконання ухвали, постановленої за результатами розгляду скарги, відповідний орган державної виконавчої служби, приватний виконавець повідомляють суд і заявника не пізніше ніж у десятиденний строк з дня її одержання.
На підставі викладеного, керуючись ст.449,450,451ЦПК України, суд, -
Скаргу ОСОБА_2 на бездіяльність відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), за участі стягувача товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», - задовольнити.
Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду через Галицький районний суд. Апеляційна скарга подається протягом 15 днів, починаючи з наступного за днем складення ухвали суду.

Головуючий суддя Л.Д. Фролова