22.02.2021 Справа № 363/3080/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2021 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого-судді Чіркова Г.Є.,

при секретарі Гриб Л.І.,

за участю представника позивачки ОСОБА_1 ,

представник відповідачки відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат у зв`язку з невиконанням рішення суду,

встановив:

представник ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на прострочення відповідачкою виконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 листопада 2011 року про стягнення з неї на користь позивачки на відшкодування матеріальної та моральної шкоди 91 872,94 грн., а тому просить стягнути з відповідачки індекс інфляції за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми в загальному розмірі 21 506 грн. 25 коп.

Представник позивачки в суді позов підтримав та просив про його задоволення в викладених в ньому підстав.

Представник відповідачки подав суду відзив на позовну заяву в якому зазначив, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», до них не можуть застосуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України), коли з`ясування наявності зобов`язань між сторонами, наявності саме грошового зобов`язання, а також наявності прострочення у виконанні зобов`язань, судом була вже з`ясована при винесенні рішення 30 листопада 2011 року про відшкодування шкоди, а даний спір містить інші правовідносини, які виникли з приводу виконання судового рішення, що регулюються Законом України «Про виконавче провадження» і виключають можливість застосування норм, які передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання, за таких обставин в задоволені позовних вимог належить відмовити. Крім того зазначив, що 3% річних та інфляційне збільшення суми боргу позивачем обчислено із загальної суми відшкодування, починаючи з 01 серпня 2016 року, коли відповідачкою на той момент вже була відшкодована велика частина суми, а тому обчислення трьох відсотків річних повинно здійснюватись із суми, яка залишалась на момент початку строку відліку позовної давності.

Представник відповідачки в суді проти задоволення позову заперечив з викладених у відзиві обставин.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 16 травня 2011 року у справі №2-3235 з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 стягнуто у відшкодування матеріальної шкоди 86 872,94 грн. та у відшкодування моральної шкоди 5 000 грн., що загалом становить 91 872,94 грн.

Вказане рішення суду набрало законної сили 21 вересня 2011 року.

На виконання вказаного рішення Голосіївським районним судом м. Києва 30 листопада 2011 року видано виконавчий лист №2-3235.

Постановою головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві від 14 грудня 2012 року відкрито виконавче провадження №35669216.

Згідно розпорядженнь старшого державного виконавця ВДВС Солом`янського РУЮ у м. Києві №35669216/22 в період з червня 2013 року по березень 2019 року грошові кошти при примусовому виконанні виконавчого документу №2-3235 в порядку ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» перераховувалися на рахунок ОСОБА_3 на погашення заборгованості та погашення виконавчого збору.

Постановою державного виконавця Солом`янського районного відділу ДВС м. Києва ГГУЮ у м. Києві від 20 березня 2019 року виконавче провадження №35669216 з примусового виконання виконавчого листа №2-3235 закінчено.

Відповідно до ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу .

Так, у частині п`ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду.

Невиконання умов, визначених змістом зобов`язання, згідно ст. 610 ЦК України є його порушенням.

При цьому згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, і в разі його порушення повинен сплатити суму боргу на вимогу кредитора.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (правовий висновок Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц та постанові від 19 червня 2019 року в справі № 646/14523/15-ц).

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Судом встановлено, що рішенням суду з відповідачки на користь ОСОБА_3 стягнуто грошову суму авансу в розмірі 91 872,94 грн. і таке зобов`язання зводиться до сплати грошей, отже, є грошовим зобов`язанням.

Відтак між сторонами було наявне грошове зобов`язання, яке відповідачка вчасно належним чином не виконувала, що дає підстави для стягнення на користь позивачки інфляційних витрат за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми, які входять до складу грошового зобов`язання, оскільки боржник зобов`язаний відшкодувати інфляційні витрати від знецінення неповернутих коштів за час виконання рішення суду про стягнення суми.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Відтак невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову (правовий висновок Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року в справі № 127/15672/16-ц).

Встановлено, що станом на вересень 2016 року (в межах трирічного строку позовної давності) існувала непогашена заборгованість в розмірі 76 688 грн. 39 коп., яка відповідачкою поступово погашалася в строк до 19 лютого 2019 року.

Розрахунок суми індексу інфляції в розмірі 17 445 грн. 92 коп. та трьох процентів річних від простроченої сумив розмірі 4 060 грн. 30 коп. за весь час прострочення з 29 вересня 2016 року по 01 серпня 2019 року є вірним, складений з урахуванням сплачених відповідачкою сум на погашення заборгованості та в межах трьохрічного строку позовної давності, відповідає матеріалам справи і сумнівів у суду не викликає.

З огляду на зазначені правовідносини, судом виявлено порушене права позивачки, яке підлягає захистові, а пред`явлений позов про це задоволенню.

Крім того, згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 та ч. 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Так, позивачкою представлене документальне підтвердження понесених нею судових витрат на оплату судового збору в розмірі 768 грн. 40 коп., та документально підтверджених витрат на правову допомогу адвоката в розмірі 10 000 грн. які підлягають стягнення з відповідачки.

Таким чином, позовні вимоги ґрунтуються на вимогах Закону й підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 259, 265, 268, 279 ЦПК України,

вирішив:

позовну заяву задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти за несвоєчасно виконане грошове зобов`язання в розмірі 21 506 грн. 25 коп. та судові втрати, що складаються із судового збору в розмірі 768 грн. 40 коп. та витрат на правову допомогу в розмірі 10 000 грн., а всього 32 274 (тридцять дві тисячі двісті сімдесят чотири) грн. 65 (шістдесят п`ять) коп.

Повне рішення суду складено 25 лютого 2021 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного рішення шляхом подання в зазначений строк апеляційної скарги через Вишгородський районний суд Київської області.

Позивач: ОСОБА_3 , РНОКПП - НОМЕР_1 , проживає за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Суддя