КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 754/3679/21 Головуючий 1 інстанція - Сенюта В.О.
Провадження № 22-ц/824/9170/2021 Доповідач 2 інстанція - Суханова Є.М.
П О С Т А Н О В А

іменем України

17 листопада 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Олійника В.І.,

за участю секретаря: Карпенка В.Р.

за участю прокурора Федоренка В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою лікаря психіатра Чубка Ореста Богдановича на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23 квітня 2021 у справі за заявою лікаря психіатра Чубка Ореста Богдановича про проведення психіатричного огляду у примусовому порядку ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2021 року лікар психіатр Чубко Орест Богданович звернувся з заявою до Деснянського районного суду м. Києва про проведення психіатричного огляду у примусовому порядку ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Подану заяву обґрунтовував тим, що ОСОБА_1 є підопічним Київського пансіонату ветеранів праці з 30.07.2014 року, який систематично порушує правила внутрішнього розпорядку, агресивно відноситься до мешканців пансіонату, вчиняє побиття та погрожує фізичною розправою працівникам установи, на зауваження адміністрації адекватно не реагує.

Вказав, що станом на 03.03.2021 року поведінка підопічного ОСОБА_1 в пансіонаті не змінилася та супроводжується вираженими проявами соціопатії.

Протягом періоду з 2014-2020 років у ОСОБА_1 прослідковується прогресування наявних ознак соціопатичних та психопатичних розладів особистості, до яких додалися експлозивні та паранояльні розлади з вербальною та фізичною агресією.

Зазначив, що ОСОБА_1 відмовився від комісійного огляду ЛКК лікарів - психіатрів, та від психіатричного огляду лікарів - психіатрів.

Просив надати згоду на проведення психіатричного огляду в примусовому порядку громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований та мешкає у Київському пансіонаті ветеранів праці за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 23 квітня 2021 року в задоволенні заяви лікаря психіатра Чубка Ореста Богдановича про проведення психіатричного огляду у примусовому порядку ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач лікар психіатр Чубко Орест Богданович подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним та всебічним дослідженням всіх обставин справи та невідповідності висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилалась на те, що ОСОБА_1 , систематично порушує правила внутрішнього розпорядку, агресивно відноситься до мешканців пансіонату, вчиняє побиття та погрожує фізичною розправою працівникам установи, на зауваження адміністрації адекватно не реагує, відмовляється від комісійного огляду ЛКК лікарів - психіатрів, та від психіатричного огляду лікарів - психіатрів.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом першої та апеляційної інстанції було встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,проживає у Київському пансіонаті ветеранів праці з 30.07.2014 року, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , є інвалідом ІІ групи.

Відповідно до копій доповіді лікаря терапевта ОСОБА_2 вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в грубій формі із використанням нецензурної лайки відмовляється від призначеного лікарем невропатологом лікування, а також від призначеного виду харчування через наявність цукрового діабету (а.с.73,74).

Згідно копій доповіді медсестри ОСОБА_3 вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмовляється від прийому ліків за призначенням лікаря, а також при вимірюванні артеріального тиску відмовився від надання першої медичної допомоги.

З відповіді директора Київського пансіонату ветеранів праці ОСОБА_7 , вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не вживає ліки, які рекомендовані йому лікарем кардіологом для корекції артеріального тиску (а.с.169).

Крім того, встановлено, із записів лікаря психіатра, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , скарг на стан свого здоров`я не висловлює, лікарем рекомендовано спостереження та повторні огляди. Докази того, що ОСОБА_1 , є недієздатною особою письмові матеріали справи не містять.

Відмовляючи у задоволені заяви лікаря психіатра Чубка Ореста Богдановича про проведення психіатричного огляду у примусовому порядку ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 , неспроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, письмові матеріали справи не містять, як і не містять належних, допустимих та достовірних доказів наявності підстав в розумінні ст. 11 З України «Про психіатричну допомогу».

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 Основ законодавства України про охорону здоров`я, кожний пацієнт, який досяг чотирнадцяти років і який звернувся за наданням йому медичної допомоги, має право на вільний вибір лікаря, якщо останній може запропонувати свої послуги, та вибір методів лікування відповідно до його рекомендацій.

Згідно ч.ч. 2, 3, 4 ст. 42 Основ законодавства України про охорону здоров`я, згода пацієнта чи його законного представника на медичне втручання не потрібна лише у разі наявності ознак прямої загрози життю пацієнта за умови неможливості отримання з об`єктивних причин згоди на таке втручання від самого пацієнта чи його законних представників . Якщо відсутність згоди може призвести до тяжких для пацієнта наслідків, лікар зобов`язаний йому це пояснити. Якщо і після цього пацієнт відмовляється від лікування, лікар має право взяти від нього письмове підтвердження, а при неможливості його одержання - засвідчити відмову відповідним актом у присутності свідків. Пацієнт, який набув повної цивільної дієздатності і усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними, має право відмовитися від лікування.

Згідно ч.ч. 4, 5 ст. 284 ЦК України повнолітня дієздатна фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій і може керувати ними, має право відмовитися від лікування. У невідкладних випадках, за наявності реальної загрози життю фізичної особи, медична допомога надається без згоди фізичної особи або її батьків (усиновлювачів), опікуна, піклувальника.

У рішенні у справі «Арская проти України», ЄСПЛ зазначив: свобода погоджуватись або відмовлятись від призначеного лікування є надзвичайно важливим принципом самовизначення та особистої незалежності. У сфері медичної допомоги відмова від певного лікування може неминуче призвести до летального результату, але нав`язування лікування без згоди психічно здорової дорослої людини є нехтуванням фізичною недоторканністю людини таким чином, що це може порушити права, закріплені в п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У ст. 8 Конвенції гарантовано, зокрема право кожного на повагу до свого приватного і сімейного життя. У справі «Шторк проти Німеччини» (2005) зазначалося: навіть несуттєве фізичне втручання щодо людини вважається втручанням, яке порушує право на повагу приватного життя в межах ст. 8 Конвенції, у разі, якщо це втручання проходить без згоди самої людини (у даній справі установлено, що проти волі пацієнта йому в організм ввели певні ліки).

Аналіз чинного законодавства свідчить про те, що повнолітня дієздатна особа, що усвідомлює значення своїх дій і може ними керувати вправі відмовитися від призначеного лікування.

Згідно ч. 1 ст. 339 ЦПК України за умов, визначених Законом України «Про психіатричну допомогу», заява лікаря-психіатра про проведення психіатричного огляду особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги та її продовження в примусовому порядку подається до суду за місцем проживання особи, а заява представника закладу з надання психіатричної допомоги про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подаються до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про психіатричну допомогу» психіатричний огляд проводиться з метою з`ясування: наявності чи відсутності в особи психічного розладу, потреби в наданні їй психіатричної допомоги, а також для вирішення питання про вид такої допомоги та порядок її надання.

Згідно ч. 3 ст. 11 ЗУ «Про психіатричну допомогу» психіатричний огляд особи може бути проведено без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника у випадках, коли одержані відомості дають достатні підстави для обґрунтованого припущення про наявність у особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, абонеспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, абозавдасть значної шкоди своєму здоров`ю у зв`язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи, що позивач звертаючись до суду з заявою, посилався на те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,відмовляється від медичного лікування, призначеного лікарями Київського пансіонату ветеранів праці, порушує правила внутрішнього розпорядку, агресивно відноситься до інших мешканців пансіонату.

Разом з тим, колегія суддів, звертає увагу на те, що відповідно до наданої копії історії хвороби ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , огляд останнього проводився наступними лікарями - терапевтом, кардіологом, хірургом, невропатологом, психіатром.

Відповідно до історії хвороби ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,записи лікаря кардіолога мали місце у грудні 2014 року, 15.04.2015 року, 29.04.2017 року, записів лікаря кардіолога після квітня 2017 року надана копія історії хвороби не містить.

Доказів того, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,неспроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність, письмові матеріали справи не містять.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстав для його скасування з мотивів, викладених у скарзі, апеляційний суд не знаходить.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні суду.

Загалом такі доводи зводяться до незгоди заявника з висновками суду першої інстанції та ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судом з додержанням норм процесуального права.

Під час розгляду справи, в суді апеляційної інстанції прокурор, який діє в інтересах ОСОБА_1 , рішення суду підтримав та просив апеляційну скаргу відхилити.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Відповідно до вимог ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Отже, рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу лікаря психіатра Чубка Ореста Богдановича залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлений 03 грудня 2021 року

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді: Д.Р. Гаращенко

В.І. Олійник