Справа № 336/3604/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2021 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Жупанової І.Б. за участю секретаря судового засідання Пегушиної М.Д., позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Вишнякової Ірини Олександрівни, представника відповідача Державної казначейської служби України Орлової Олени Олександрівни, представників третіх осіб Запорізької обласної прокуратури Усатенка Дмитра Ігоровича, Запорізької місцевої прокуратури № 1 Жданової Ольги Борисівни, розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, треті особи, що не заявляють самостійних вимог Запорізької обласної прокуратури, Запорізької місцевої прокуратури № 1 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконним рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури та суду, -

В С Т А Н О В И В:

13.07.2020 ОСОБА_1 (далі Позивач) звернувся до суду через представника адвоката Вишнякову І.О. з позовом до Державної казначейської служби України, треті особи, що не заявляють самостійних вимог Запорізька обласна прокуратура, Запорізька місцева прокуратура № 1 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконним рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури та суду.

Ухвалою суду 17.07.2020 відкрито провадження в справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 24.09.2020.

14.08.2020 до суду надійшов відзив відповідача, що був надісланий засобами поштового зв`язку 13.08.2020.

27.08.2020 до суду надійшла відповідь Позивача на відзив з заявою про зміну позовних вимог і уточненою позовною заявою, що відправлені ним засобами поштового зв`язку 16.08.2020.

24.09.2020 в підготовчому судовому засіданні Позивачем заявлено про залучення Запорізької місцевої прокуратури № 1 до участі в справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог.

24.09.2020 за наслідками підготовчого судового засідання притягнуто до участі у справі третю особу, що не заявляє самостійних вимог Запорізьку місцеву прокуратуру № 1, закрито підготовче судове засідання і призначено судове засідання на 24.11.2020.

24.11.2020 до суду надійшло клопотання третьої особи, що не заявляє самостійних вимог Запорізької місцевої прокуратури № 1 про залучення до участі в справі в якості третьої особи, що на заявляє самостійних вимог, Запорізьку обласну прокуратуру.

Ухвалою суду 24.11.2020 Запорізьку обласну прокуратуру було залучено до участі в справі як третю особу, що не заявляє самостійних вимог, розгляд справи відкладено.

21.12.2020 Запорізькою місцевою прокуратурою № 1 як третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог, було надано письмові пояснення.

22.12.2020 Запорізькою обласною прокуратурою як третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог, було надано письмові пояснення під час судового розгляду.

Інших процесуальних дії у справі судом не вчинялось.

Позиція Позивача.

В первісному і уточненому позові, в відповіді на відзив, під час судового розгляду Позивач і його Представник зазначили, що 06.06.2017 йому було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, за ч. 1 ст. 367 КК України, а 23.06.2017 було повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри у вчиненні кримінального правопорушення на ч. 1 ст. 366 КК України, ч. 3 ст. 191 КК України.

30.06.2017йому було вручено обвинувальний акт у кримінальному провадженні за ч. 1 ст. 366 КК України, ч. 3 ст. 191 КК України.

12.02.2020 вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя у справі № 336/3699/17 ОСОБА_1 за обвинуваченням у вчинені злочинів, що передбачені ч. 1 ст. 366 КК України, ч. 3 ст. 191 КК України було виправдано через недоведеність його винуватості.

З посиланням на ст. 55, 56 Конституції України, ст. 1176 ЦК України, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон), просить відшкодувати йому моральну і майнову шкоду, спричинену незаконним притягненням до кримінальної відповідальності.

Позовні вимоги обґрунтовує наступним.

Моральна шкода йому завдана тривалим перебуванням під слідством та судом та полягає у тому, що честь і гідність Позивача були принижені, а ділова репутація спаплюжена; він жив у постійному страху за своє майбутнє оскільки очікував, що буде засуджений за діяння, якого не скоював; він зазнав труднощів у спілкуванні і стосунках з оточуючими людьми; весь час перебування під слідством був вимушений докладати додаткових і тривалих зусиль для організації свого життя, що завдало значної моральної шкоди; нервові хвилювання та постійний стрес руйнували його душевний спокій.

При визначенні розміру спричиненої йому моральної шкоди він виходив з того, що розмір моральної шкоди з урахуванням обставин справи є більшим за мінімальний розмір, визначений Законом.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, що діють на час розгляду справи, але просить суд про його збільшення, враховуючи висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду, зокрема у Постанові від 04.12.2019 у справі № 468/901/17-ц, в якій суд дійшов висновку, що суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.

Зазначає, що такий висновок суду відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 04.06.2018 у справі № 489/2492/17 (провадження № 61-8890св18), від 13.06.2018 у справі № 464/6863/16 (провадження № 61-10293св18), від 21.06.2018 у справі № 205/119/17 (провадження № 61-24700св18), від 25.07.2018 у справі № 607/14493/16-ц (провадження № 61-12051св18), від 19.09.2018 у справі № 534/955/17 (провадження № 61-22539св18).

Він має вищу освіту за спеціальністю «Промислове і цивільне будівництво» з кваліфікацією інженера-будівельника, до отримання повідомлення про підозру працював за освітою та обіймав посаду начальника відділу капітального будівництва у Казенному підприємстві «Науково-виробничий комплекс «Іскра», де за 2016 отримав дохід у розмірі 257 650,99 грн.

У квітні він був змушений звільнитися у зв`язку із небажанням керівництва продовжувати трудові правовідносини з особою, яку вони вважають винною у вчиненні злочину.

За березень-квітень 2017 йому була нарахована заробітна плата у розмірі 45 268,40 грн., що у середньому за місяць складає: 45 268,40 грн. : 2 місяці = 22 634,20 грн.

Під час перебування під слідством він не міг знайти роботу за своєю професією на керівні посади, які відповідають його кваліфікації та досвіду роботи, оскільки роботодавці відмовлялись приймати особу, що підозрюється у кримінально карному діянні.

Втрата стабільного заробітку значно вплинула на його моральний та матеріальний стан, оскільки доходів, які він отримував під час слідства, ледве вистачало на утримання членів його сім`ї: дружини - ОСОБА_2 , яка знаходиться у відпустці по догляду за дитиною у віці до трьох років з 24.11.2017 по 21.03.2020; неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; матері - ОСОБА_5 , яка є пенсіонером та отримує мінімальний розмір пенсії.

Вважає, що завдана йому моральна шкода у середньому складає 20 000,00 гривень на місяць, а з врахуванням того, що він перебував під слідством та судом з 06.06.2017 по 12.02.2020 (день ухвалення виправдувального вироку) протягом 32 місяців, моральна шкода, завдана йому за весь час перебування під слідством та судом дорівнює 640 000,00 грн.

Майнова шкода складається з сум, сплачених ним у зв`язку з наданням йому професійної правової допомоги адвоката за договором з адвокатом про надання правової допомоги від 24.03.2017, відповідно до якого вартість замовлених послуг склала:

-за юридичний супровід у період з 24.03.2017 по 05.07.2017 у сумі 25 000 грн.;

-за юридичний супровід у період з 10.07.2017 по 03.04.2019 у сумі 30 000 грн.;

-за юридичний супровід у період з 05.06.2019 по 12.12.2019 у сумі 24 500 грн.;

-за юридичний супровід у період з 01.04.2020 по 18.05.2020 у сумі 7 000 грн.

Загалом вартість наданої правової допомоги адвокатом Позивачу у період з 24.03.2017 по 18.05.2020 становить: 25 000 грн. + 30 000 грн. + 24 500 грн. + 7 000 грн. = 86 500 грн.

Враховуючи положення ч.1 ст. 1 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», якою встановлені гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання, а також п. 3 ч. 3 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 р. № 2153, у відповідності до якого Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду, просить стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на свою користь матеріальну шкоду в сумі 86 500,00 грн. та моральну шкоду в сумі 640 000,00 грн.

Позиція Відповідача.

Представник відповідача - Державної казначейської служби України (далі Відповідач) в відзиві на позов і в поясненнях в суді позов не визнав в повному обсязі, просив відмовити в його задоволенні, виходячи з таких міркувань.

Державна казначейська служба України, яку залучено до участі у справі в якості відповідача, не в змозі в повній мірі використати права учасника судового процесу, оскільки згідно зі своїми функціональними обов`язками не є учасником спірних відносин і не володіє будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, а, відтак, відповідачами по цій цивільній справі мають бути органи досудового розслідування та прокуратури, вважає, що повивачем невірно визначено коло відповідачів по справі.

При зверненні до суду та формулюванні позовних вимог позивачем помилково ототожнено поняття «Держава» та «Державна казначейська служба України».

Державна казначейська сліжба України є юридичною особою публічного права та самостійно несе відповідальність за своїми зобов`язаннями. Державна казначейська служба України не порушувала права позивача по цій справі і жодним нормативним актом не передбачено її відповідальності за дії або бездіяльність посадових осіб інших органів державної влади. Викладення позовних вимог про стягнення коштів з юридичної особи - Державної казначейської служби України, а не з Державного бюджету України не відповідає діючому законодавству.

Державна казначейська служба України не повинна відповідати коштами, передбаченими на утримання установи, за дії або бездіяльність органів державної влади, є учасником судового процесу по справах про відшкодування шкоди лише у зв`язку з тим, що здійснює відповідно до наданих повноважень виконання судових рішень по такій категорії справ в порядку і за механізмом, визначеними Порядком виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845.

Позивачем не зазначено, у чому конкретно полягали страждання (фізичні, душевні або психічні, не досліджено характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо). Суттєві моральні страждання, про які позивач зазначає у позовній заяві, (порушення нормальних життєвих зв`язків, стосунків з людьми) є лише його припущенням, оскільки підтверджуючих доказів за нормою статті 81 Цивільного кодексу України позивачем не надано.

Крім того, відповідно до статті 13 Закону України від 01 грудня 1994 року № 226/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Згідно з п.п. 1. 3. 9 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-УІ1І, (набрав чинності з 1 січня 2017 року) мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року.

Оскільки позивачем належним чином не обґрунтовано та не підтверджено доказами заподіяння йому моральної шкоди, то підстави для її відшкодування відсутні.

Щодо вимог про стягнення матеріальної шкоди, то Відповідач вважає, що відповідно до статті 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 № 6/5/3/41, розмір відшкодовуваної матеріальної шкоди, зазначеної в пунктах 1.3.4 статті 3 цього Закону, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Оскільки позивачем не дотримано порядку відшкодування матеріальної шкоди, передбаченого Законом України, позивач не звертався до відповідних державних органів для визначення розміру матеріальної шкоди, підстави для задоволення вимог позивача щодо її відшкодування відсутні.

З урахуванням зазначеного, Відповідач вважає, що позовні вимоги не можуть бути задоволені у зв`язку з їх неналежним обґрунтуванням, а стягнення заявленої до відшкодування суми призведе до економічно необґрунтованих збитків Державного бюджету України.

Позиція третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог Запорізької місцевої прокуратури № 1 (далі Третя особа1).

Позивачем при здійсненні розрахунку розміру моральної шкоди безпідставно взято за основу заробітну плату, яку він отримував за останнім місцем роботи, водночас, розмір моральної шкоди має бути не більш, а ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення і становить не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом. ОСОБА_1 повідомлено про підозру 23.06.2017 та вже 30.06.2017 обвинувальний акт направлено до суду. Таким чином, строк перебування позивача під слідством становить 7 днів, під час досудового розслідування до ОСОБА_1 запобіжні заходи та заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались.

Таким чином, вважає Третя особа 1, жодних дій спрямованих на погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, з боку правоохоронних органів та суду до ОСОБА_1 не вживалось

Враховуючи, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження зазначеного у позові розміру шкоди, вона не підлягає стягненню у відповідному розмірі.

Щодо відшкодування витрат на правову допомогу, то Третя особа 1 вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, що свідчать про здійснення оплати гонорару адвоката та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги на підставі договору (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку, касові чеки або інший банківський документ, що підтверджує здійснення оплати послуг адвоката в рамках конкретної справи), а сума заявлених витрат на професійну правову допомогу позивача є неспівмірною з реальним обсягом такої допомоги, часом, витраченим на надання таких послуг (невідповідність тривалості судових засідань, зазначених в актах прийому-передачі дійсним обставинам справи), критерію реальності таких витрат.

Позиція третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог Запорізької обласної прокуратури (далі Третя особа 2).

Третя особа 2 не погоджується з періодом, який визначено позивачем для обрахування моральної шкоди та її розміром, а також заперечує у повному обсязі проти задоволення позовних вимог в частині відшкодування матеріальної шкоди, виходячи з наступних міркувань.

У кримінальному провадженні № 0001830 від 11.05.2017, ОСОБА_1 06.06.2017 повідомлено про підозру за ч. 2 ст. 367 КК України, 23.06.2017 повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри за ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 191 КК України.

Запобіжний захід під час досудового розслідування Д`яченку М.О. не обирався.

За результатами досудового розслідування відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 191 КК України складено обвинувальний акт, який 30.06.2017 направлено до суду для розгляду по суті.

Вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12.02.2020 ОСОБА_1 виправдано за ч. 3 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України у зв`язку з недоведеністю його вини у вчиненні кримінального правопорушення.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 18.05.2020 апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вищевказаний вирок - без змін. Судове рішення набуло законної сили 18.05.2020.

Таким чином, на думку Третьої особи 2, період перебування ОСОБА_1 під кримінальним переслідуванням з 06.06.2017 (дата повідомлення про підозру) по 18.05.2020 (набрання законної сили реабілітуючим рішенням) становить 35 місяців та 12 днів, за які з урахуванням мінімального розміру відшкодування моральної шкоди, який гарантовано державою, за умови доведення позовних вимог мав би становити 167 194, 20 грн (35 місяців х 4 723 грн = 165 305 грн, 12 днів = 12*4723/30 = 1889, 20 грн).

Позивачем заявлено про відшкодування моральної шкоди в більшому розмірі, він повинен обґрунтувати такий розмір відповідними мотивами та обставинами з обов`язковим посиланням на належні, допустимі та достатні докази.

Розмір завданої моральної шкоди ОСОБА_1 обґрунтовує загальними фразами, як то «порушення нормальних життєвих зв`язків», «втрата роботи та стабільного заробітку», вважає, що наведені твердження жодними належними та допустимими доказами позивачем не підтверджено, а, отже і відсутнє належне обґрунтування розміру заподіяної моральної шкоди.

Щодо вимог Позивача про стягнення матеріальної шкоди у сумі 86 500 грн, сплачених ним адвокату Вишняковій І.О. за надання юридичних послуг в суді першої та апеляційної інстанцій, то Третя особа 2 також вважає, що Позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів для підтвердження наданих адвокатом послуг у вигляді участі у судових засіданнях (10-у суді першої інстанції, 1 - в апеляційному суді), під час оголошення вироку суду, в дослідженні методик проведення судових експертиз та здійсненні інших дій згідно актів прийому-передачі виконаних робіт.

Просить суд відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди у розмірі 640 000 грн. та у відшкодуванні матеріальної шкоди у розмірі 86 500 грн.

Судом встановлені на підставі досліджених наданих учасниками справи доказів наступні фактичні обставини.

Вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12.02.2020 ОСОБА_1 виправдано за ч. 3 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України у зв`язку з недоведеністю його вини у вчиненні кримінального правопорушення.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 18.05.2020 апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вищевказаний вирок - без змін.

Зазначені судові рішення ухваленні у кримінальному провадженні № 0001830 від 11.05.2017, в якому ОСОБА_1 06.06.2017 повідомлено про підозру за ч. 2 ст. 367 КК України, 23.06.2017 повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри за ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 191 КК України.

Запобіжний захід під час досудового розслідування ОСОБА_1 не обирався.

Зазначені фактичні обставними не оспорювалися учасниками справи.

Виправдувальний вирок суду набув законної сили 18.05.2020, отже з цього часу ОСОБА_1 остаточно реабілітований і набув право на відшкодування йому майнової і моральної шкоди, завданої незаконним притягненням його до кримінальної відповідальності відповідно до Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" (далі - Закон № 266/94-ВР), про що йому було роз`яснено повідомленням Шевченківського районного суду від 04.06.2020 з зазначенням протягом якого строку і куди він має право звернутися, і з якою саме вимогою, зокрема до Шевченківського районного суду, як суду першої інстанції, яким ухвалений виправдувальний вирок, протягом шести місяців.

З метою захисту своїх порушених прав, посилаючись на статті 1167, 1176 ЦК України, Закон № 266/94-ВР, Позивач 13.07.2020 звернувся в суд з позовом до Відповідача, просив відшкодувати йому майнову та моральну шкоду у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності.

Законом установлено, що визначення розміру відшкодування шкоди, якої зазнав громадянин внаслідок незаконних дій, у разі ухвалення виправдувального вироку здійснює суд, про що постановляє відповідну ухвалу.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Статтею 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства, в числі інших, справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

На день розгляду справи єдиним таким законом є Закон № 266/94-ВР, прийнятий ще у 1994 році, сфера дії якого поширюється на широке коло суб`єктів, у тому числі й на осіб, стосовно яких ухвалено виправдувальний вирок.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі № 266/94-ВР(стаття 1 зазначеного Закону).

Частиною другою статті 1 вказаного Закону встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно з пунктом 1,4,5 статті 3 Закону № 266/94-ВР у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню майнова шкода, в тому числі заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги, а також моральна шкода.

Статтею 11 Закону № 266/94-ВР встановлено, що у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до статті 2 цього Закону орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчий, прокурор або суд зобов`язані роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди.

Наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 затверджено Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» (далі - Положення № 6/5/3/41), пунктом 6 якого встановлено, зокрема, що відповідний орган, зазначений у п.11 цього Положення,в тому числі і суд, одночасно з копією виправдувального вироку, що набрав законної сили,направляє повідомлення, в якому роз`яснює, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав.

Повідомлення складається за формою, що встановлена в додатку до цього Положення № 6/5/3/41. У повідомленні зазначається перелік тільки тих вимог, на які даний громадянин має право претендувати.

Згідно з пунктами 11, 12 Положення № 6/5/3/41 для визначення розміру заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій, сум, сплачених ним за надання правової допомоги, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може, зокрема, звернутися при ухваленні виправдувального вироку - відповідно до суду, яким цей вирок ухвалено.

За змістом положень частини першої статті 12 Закону № 266/94-ВР розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 4 статті 3 цього Закону (тобто заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій, сум, сплачених громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги), залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу).

Частиною другою зазначеної статті встановлено, що у разі незгоди з прийнятою постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

Отже, наведеними нормами Закону № 266/94-ВР і Положення № 6/5/3/41 визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Кримінальне провадження - це досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (пункт 10 частини першої статті 3 КПК України).

Стаття 43 КПК України визначає, що виправданим у кримінальному провадженні є обвинувачений, вирок суду щодо якого набрав законної сили, а у відповідності до ч. 3 цієї статті виправданий має права обвинуваченого, передбачені статтею 42 цього Кодексу в обсязі, необхідному для його захисту на відповідній стадії судового провадження.

У статті 42 КПК України міститься широке коло прав обвинуваченого, одним із яких є право, передбачене п. 17 ч. 2 ст. 42 КПК України, вимагати відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в порядку, визначеному законом, а також відновлення репутації, якщо підозра, обвинувачення не підтвердилися.

Також в Главі 9 КПК України «Відшкодування (компенсація) шкоди у кримінальному провадженні, цивільний позов», а саме статтею 130 КПК України передбачено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом.

Аналіз зазначених норм Закону № 266/94-ВР, Положення № 6/5/3/41 та КПК України дозволяє дійти висновку про можливість на підставі цих норм захисту права на відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності саме в кримінальному процесі, але прямо це ані в Законі № 266/94-ВР, ані в Положенні № 6/5/3/41, не зазначено.

Стосовно Позивача судом було виконано передбачений статтею 11 Закону № 266/94-ВР обов`язок роз`яснення йому порядку поновлення його порушених прав та встановленоий пунктами 6, 11, 12 Положення № 6/5/3/41 порядку повідомлення про звернення за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав.

Однак за захистом свого порушеного права як щодо відшкодування майнової, так і моральної шкоди Позивач звернувся одразу до суду у порядку цивільного судочинства із позовом про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

На думку суду, зазначені обставини не є підставою для відмови у захисті права Позивача, яке він вважає порушеним, в порядку цивільного судочинства, виходячи з такого.

Закон № 266/94-ВР не містить вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, як не містить і прямої вказівки на вид судочинства, в порядку якого таке звернення особи має відбуватися, отже таким способом захисту в силу положень статей 15, 16 ЦК України може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою.

Стосовно цього питання та питання звернення Позивача з вимогами про відшкодування майнової шкоди одразу до суду, суд виходить з права доступу особи до суду.

Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в ухвалі щодо прийнятності заяви № 6778/05 у справі «МПП «Голуб» проти України» від 18 жовтня 2005 року зазначив, що процедурні гарантії, закріплені статтею 6 Конвенції, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином, втілюється право на звернення до суду, одним із аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах з цивільних питань (справа «Ґолдер проти Сполученого Королівства», рішення від 21 лютого 1975 року). Суд наголошує, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання. Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або такою мірою, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження не будуть сумісними з пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо вони не мають легітимної мети та не є пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення від 19 грудня 1997 року у справі «Бруала Гомес де ла Торре проти Іспанії»).

Верховний суд в своїй постанові у справі № 580/1206/17 від 04.05.2020 дійшов висновків про те, що доводи Державної казначейської служби України щодо того, що позивачем не надано доказів звернення до відповідних органів з вимогою про відшкодування витрат на правову допомогу, на увагу не заслуговують, так як кримінальне провадження щодо позивача закрито судом, тому саме судом вирішується питання про відшкодування останньому майнової та моральної шкоди, що узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 161/15362/16-ц, провадження № 14-592 цс 18.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29.05.2019 у справі № 522/1021/16-ц дійшла висновків, що оскільки Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» не містить вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень статей 15, 16 ЦК України може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою.

Аналогічні правові висновки неодноразово викладалися у постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема: від 13 червня 2018 року у справі № 755/13879/16-ц, від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15, від 20 березня 2019 року у справі № 161/15362/16-ц, від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, підстав для відступу від них судом не вбачається.

Отже, суд вважає законним звернення позивача за захистом свого права до суду саме з позовною заявою в порядку цивільного судочинства, а доводи Відповідача стосовно того, що звернення Позивача з позовом про відшкодування майнової шкоди безпосередньо до суду здійснено в порушення порядку, встановленого Законом № 266/94-ВР, є безпідставними та відхиляються судом.

Доводи Відповідача стосовно того, що Державна казначейська служба України не порушувала прав Позивача по цій справі і жодним нормативним актом не передбачено її відповідальності за дії або бездіяльність посадових осіб інших органів державної влади, а отже Відповідач не є відповідальною особою (належним відповідачем) за такими позовами, суд вважає безпідставними, виходячи з такого.

Згідно зі статтею 3 Закону № 266/94-ВР постановлення виправдувального вироку громадянинові відшкодовується: 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Відшкодування шкоди в таких випадках проводиться за рахунок коштів державного бюджету (стаття 4 Закону № 266/94-ВР).

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13.04.2011 р. № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України, яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Судом встановлено, що на правовідносини, що виниклі між сторонами розповсюджується Закон України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду".

Статтею 56 Конституції України передбачено, що держава закріплює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Рішенням Конституційного Суду України від 3 жовтня 2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.

Таким чином, відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється саме за рахунок держави.

Оскільки органи Державної казначейської служби України є єдиними розпорядниками коштів Державного та місцевих бюджетів, тому саме вони повинні відшкодовувати шкоду, завдану фізичній особі іншими органами державної влади в разі доведеності заподіяння такої шкоди, тобто є належним відповідачем, і це не є мірою цивільної відповідальності Державної казначейської служби за спричинену шкоду, а є для Державної казначейської служби способом виконання судового рішення про відшкодування шкоди державою.

Вирішуючи питання щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, дослідивши докази в справі і надавши їм оцінку на предмет їх достатності, допустимості і належності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, а саме в частині стягнення майнової шкоди в сумі 70 500,00 грн., а в частині стягнення моральної шкоди в сумі 212 400,00 грн., виходячи з такого.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом здійснюється виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Заявляючи вимоги про відшкодування моральної шкоди в більшому, ніж гарантований державою мінімальний розмір, Позивач виходив зі свого середнього заробітку на час звільнення з посади, яке за його твердженням відбулося вимушено, та є наслідком перебування його під слідством та судом.

Суд не погоджується з такою позицією Позивача, враховуючи наступне.

Згідно зі статтею 3 Закону № 266/94-ВР у разі незаконного засудження громадянинові відшкодовується, в тому числі і заробіток, яких він втратив внаслідок незаконних дій.

Втрачений заробіток віднесено цим Законом до майнової шкоди.

Дія цього положення Закону розповсюджується і на випадки незаконного звільнення з роботи особи внаслідок її незаконного притягнення до кримінальної відповідальності.

В цьому разі після виправдання такої особи, вона користується правом звернення з вимогою про надання попередньої роботи, якщо підставами звільнення було незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, що було роз`яснено Позивачеві судом в Повідомленні.

У відповідності до досліджених доказів згідно з копією трудової книжки ОСОБА_1 його звільнено з посади 10.04.2017 за угодою сторін, при тому, що кримінальне переслідування його почалося з повідомлення йому про підозру 06.06.2017.

Якщо ж Позивач вважає своє звільнення незаконним внаслідок незаконних дій роботодавця, заявляючи в суді, що його вимусили звільнитися через притягнення його до кримінальної відповідальності, то він міг захистити своє порушене трудове право шляхом звернення з позовом про поновлення на роботі.

Жодним з передбачених Законом прав Позивач не скористувався, отже підстави для віднесення втраченого середнього заробітку до майнової шкоди відсутні.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі змінами до пункту 9, внесеними постановою від 25 травня 2001 року № 5), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Факт незаконного притягнення до кримінальної відповідальності і незаконного перебування під слідством і судом ОСОБА_1 з 06.06.2017 з дня повідомлення йому про підозру до 18.05.2020 протягом 35 місяців і 12 днів суд вважає доведеним виправдувальним вироком суду.

При встановленні самого факту спричинення Позивачеві моральної шкоди суд виходить з природно-правового уявлення про право людини на відшкодування моральної шкоди. Це виявляється, головним чином, у посиланні на міркування справедливості як головного мотиву присудження відповідної компенсації, а крім того у самій формі констатації факту заподіяння немайнових втрат та особливостей їх індивідуального вияву, оскільки судове рішення постає як практичне втілення принципу розумності, результат об`єктивної, всебічно зваженої оцінки обставин справи у їх сукупності.

Усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин.

У цьому контексті суд враховує визнання Європейським Судом з Прав Людини (далі ЄСПЛ) існування спростовної презумпції завдання моральної шкоди у разі порушення окремих прав і свобод людини.

Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 28.05.1985 у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», зазначається, що, «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин.

Вирішуючи питання, що пов`язані з розміром відшкодування моральної шкоди, яка відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб, суд керується принципами умовної рівності втраченого блага і того, яке може бути надбане за конкретну суму грошей; поміркованості - відповідності вимогам здорового глузду і розважливості; розумності - об`єктивного відображення дійсності, розсудливого, врівноваженого мислення; справедливості - неупередженого ставлення до всіх учасників спору. Принципи розумності і справедливості виявляються в тому, що більш глибоким моральним стражданням відповідає більший розмір відшкодування.

Суд, дійшов висновку, що Позивачем, виправданим у встановленому законом порядку через недоведеність його винуватості, було доведено вже наявністю виправдувального вироку спричинення йому моральної шкоди, оскільки він вимушено перебував під судом і слідством протягом тривалого часу, був обмежений в правах і обтяжений процесуальними обов`язками, зіткнувся з проблемами, зазнав страждань, перебував в стані тривоги весь час кримінального переслідування, внаслідок якого, безумовно, зазнав душевних страждань, оскільки був вимушений витрачати додаткові зусилля на подолання штучно створених перешкод шляхом судового захисту його прав, що з огляду на розумне припущення про природність виникнення негативних наслідків у немайновій сфері за подібних обставин, впевнює суд у наявності підстав для відшкодування моральної шкоди з Державного бюджету України.

Щодо розміру відшкодування моральної шкоди, суд враховує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2007 року у справі "Станков проти Болгарії" (Stankov v. Bulgaria, № 68490/01, § 62).

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону № 266/94-ВР розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто, Законом № 266/94-ВР передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом має визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом № 266/94-ВР не передбачено.

Згідно із правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи.

В постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що "моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості".

Разом з тим, суд вважає, що підстав для застосування як розрахункової величини при визначенні розміру моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню, більшої суми, що дорівнює середньому заробітку ОСОБА_1 , Позивачем не доведено в зв`язку з ненаданням доказів причинного зв`язку між своїм звільненням і незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, внаслідок яких він був виправданий.

Відповідно до записів в його трудовій книжці, копію якої досліджено судом, ОСОБА_1 звільнено з посади 10.04.2017 за угодою сторін.

З 28.04.2017 по 28.01.2018 він перебував на обліку у Шевченківському відділі Запорізького міського центру зайнятості та отримував допомогу по безробіттю, а з 02.02.2018 до 02.05.2018 був працевлаштований на керівну посаду, але, пропрацювавши лише три місяці, звільнився за власним бажанням.

Відповідно до інформації, наданої Запорізьким міським центром зайнятості, під час перебування на обліку ОСОБА_1 пропонувались декілька варіантів працевлаштування: 14.04.2017 ТОВ «Лакма-Z» за професією «інженер-будівельник», результат - не відповідає вимогам; 31.07.2017 Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району за професією «спеціаліст державної служби (місцевого самоврядування)», результат - відмова особи; 16.11.2017 Орган місцевого самоврядування районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району за професією «спеціаліст державної служби (місцевого самоврядування)», результат - не відповідає вимогам.

Отже, причиною відмов позивачу у працевлаштуванні були невідповідність вимогам роботодавця, а також відмова самого ОСОБА_1 , що свідчить про відсутність причинного зв`язку між перебуванням його під слідством чи судом та відсутністю можливості працевлаштування.

Окрім того, під час перебування на обліку у Шевченківському відділі Запорізького міського центру зайнятості, як безробітного, ОСОБА_1 було виплачено допомогу по безробіттю у сумі 60 351,49 грн. (шістдесят тисяч триста п`ятдесят одна гривня 49 копійок).

Позивач зазначає, що під час перебування під слідством він не міг знайти роботу за своєю професією на керівні посади, що спростовується записом в його трудовій книжці про прийняття його 02.02.2018 саме на керівну посаду - начальника відділу капітального будівництва ТОВ «Співдружність».

З врахуванням того, що будь яких доказів на підтвердження як наявності обставин для застосування більшого розміру відшкодування моральної шкоди Позивачем суду не надано, суд не вбачає підстав для його застосування і вважає справедливим відшкодування в розмірі одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, що діє на час розгляду справи, а саме за 35 місяців 12 днів перебування ОСОБА_1 під слідством і судом, починаючи з дня повідомлення йому про підозру 06.06.2017 по день набрання чинності виправдувальним вироком суду 18.05.2020,з розрахунку однієї мінімальної заробітної плати, яка на день розгляду справи відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» з 01 січня 2021 року становить 6 000,00 грн. за кожен місяць в сумі 212 400 грн. (6 000 грн. х 35 місяців = 210 000 грн.) + (6000 грн. : 30 днів х 12 днів = 2 400 грн.).

При цьому суд не погоджується з доводами Відповідача про незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини та застосування її у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, враховуючи висновки Верховного Суду з цього питання, висловлені ним у справі № 607/14152/18 від 05.02.2020, згідно з якими відповідно до пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-УІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1 600 грн. Проте, відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, не є її посадовим окладом, заробітною платою чи іншою виплатою, а тому підстави для застосування пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016р. до спірних правовідносин відсутні.

Такий висновок суду відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 04.06.2018 у справі № 489/2492/17, від 13.06.2018 у справі №464/6863/16, від 21.06.2018 у справі № 205/119/17, від 25.07.2018 у справі № 607/14493/16-ц, від 19.09.2018 у справі № 534/955/17.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 3 Закону № 266/94-ВР у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.

Суду повинні бути надані на підтвердження понесених витрат на правову допомогу договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу Позивач надав копії укладеного ним з адвокатом Вишняковою І.О. договору, замовлень до нього і актів прийому передачі виконаних послуг.

Договором про надання правової допомоги від 24 березня 2017 підтверджено, що з адвокатом Вишняковою І.О. Позивачем укладено договір про надання правової допомоги, розмір оплати та порядок розрахунків за яким визначається Сторонами в додатках до нього.

Згідно з Замовленням № 1 до цього договору від 27.03.2017 на надання правової допомоги Сторони домовилися про вартість юридичної послуги юридичного супроводу на стадії досудового розслідування 25 000 грн.

У відповідності до Акту № 1 прийому передачі виконаних робіт від 05.07.2017 за зазначеним замовленням і договором від 27.03.2017 загальна вартість наданих адвокатом Позивачеві послуг фактично склала 21 500 грн.

У відповідності до Замовлення № 2 від 10.07.2017 до Договору Сторони домовилися про вартість юридичної послуги юридичного супроводу на стадії провадження по справі в суді першої інстанції 30 000 грн.

У відповідності до Акту № 2 прийому передачі виконаних робіт від 03.04.2019 за зазначеним замовленням і договором загальна вартість наданих адвокатом Позивачеві послуг фактично склала 30 000 грн.

У відповідності до Замовлення № 3 від 10.07.2019 до Договору Сторони домовилися про вартість юридичної послуги юридичного супроводу на стадії провадження по справі в суді першої інстанції 25 000 грн.

У відповідності до Акту № 3 прийому передачі виконаних робіт від 12.12.2019 за зазначеним замовленням і договором загальна вартість наданих адвокатом Позивачеві послуг фактично склала 11 000 грн., а в Акті зазначено 24 500 грн., тобто на 13 500 грн. більше, ніж фактичних підсумок сплачених сум.

У відповідності до Замовлення № 4 від 01.04.2020 до Договору Сторони домовилися про вартість юридичної послуги юридичного супроводу на стадії провадження по справі в суді апеляційної інстанції 7 000 грн.

У відповідності до Акту № 4 прийому передачі виконаних робіт від 18.05.2020 за зазначеним замовленням і договором загальна вартість наданих адвокатом Позивачеві послуг фактично склала 8 000 грн., а в Акті зазначено підсумок на загальну суму 7 000 грн., тобто на 1000 грн. менше, ніж фактичний підсумок сплачених сум.

Судом при визначенні загальної суми вартості юридичних послуг, сплачених Позивачем, враховуються суми, які утворюють фактичний підсумок їх загальної вартості у відповідності до Актів виконаних робіт № 1,2,3,4, що дорівнює загальну суму 70 500 грн. (21 500+30 000+11 000+ 8 000), тобто в частині стягнення майнової шкоди позов на суму 86 500 грн. суд задовольняє також частково, оскільки сплата Позивачем суми, більшої, ніж встановлена судом 70 500 грн. не підтверджується наданими Позивачем доказами, а, отже, є недоведеною в цій частині.

Враховуючи, що витрати на правову допомогу Позивач здійснив у зв`язку з безпідставним притягненням його до кримінальної відповідальності, відшкодування таких витрат передбачено у пункті 4 статті 3 Закону України № 266/94-ВР, а тому такі витрати незалежно від того, на якій стадії розгляду кримінальної справи вони були понесені, підлягають відшкодуванню позивачу.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі "Серявін та інші проти України" (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58).

Отже, дослідивши кожний аргумент, наведений учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, суд доводи, наведені в обґрунтування заперечень Відповідача і Третіх осіб проти позову, вважає такими, що не можуть бути підставами для відмови в його задоволенні, оскільки вони не підтверджуються доказами, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального і процесуального права, є явно необґрунтованими, а також суперечать усталеній судовій практиці.

Судових витрат, від сплати яких сторони не звільнені, заявлено не було, їх розподіл судом не здійснюється.

Керуюсь ст. 2, 13, 81, 89, 141, 258, 259, 263, 265, 353,354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, треті особи, що не заявляють самостійних вимог Запорізької обласної прокуратури, Запорізької місцевої прокуратури № 1 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконним рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури та суду задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України (, м. Київ, вул. Бастіонна, 6) шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 майнову шкоду в сумі 70 500,00 (сімдесят тисяч п`ятсот) гривень 00 копійок, та моральну шкоду в сумі 212 400,00 (двісті дванадцять тисяч чотириста) гривен 00 копійок.

В решті позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його складання в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складене 8 лютого 2021 року.

Суддя І.Б.Жупанова