Справа № 129/2784/17
Провадження № 22-ц/801/379/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бондар О. В.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2021 рокуСправа № 129/2784/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів : Сала Т. Б., Шемети Т. М.,

за участі секретаря Ліннік Я. С.

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Гайсинської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним рішення міської ради, визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на землю, скасування державної реєстрації права власності на земельні ділянки,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Гайсинського районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 01 грудня 2020 року в м. Гайсині суддею цього суду Бондар О. В., зі складанням його повного тексту 11 грудня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Гайсинської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права спільної часткової власності на земельну ділянку, мотивуючи його тим, що 24 грудня 2003 року укладено договір дарування частини будинку, за умовами якого позивач є власником 15/50 частин житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , водночас, 27/100 частин цього будинку належать ОСОБА_2 , а 43/100 частини ОСОБА_3 . Вказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,100 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських споруд, кадастровий номер: 110040030.

В липні 2017 року між позивачем та ОСОБА_2 виник конфлікт, під час якого останній заявив про те, що ОСОБА_1 не має права користуватись вказаною земельною ділянкою, оскільки вона на праві спільної приватної власності належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

З листа № 03.09/03.17-1303 від 28 серпня 2017 року позивач дізнався, що на підставі рішення 7 сесії 24 скликання «Про затвердження технічної документації та видачу державних актів на право власності на землю» від 24 грудня 2003 року було затверджено технічну документацію та видано державні акти на право спільної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на земельні ділянки площею 0,100 га для обслуговування жилого будинку та площею 0.0198 га для ведення особистого селянського господарства, розташовані по АДРЕСА_1 .

Позивач зазначав, що оскільки право власності на спірну земельну ділянку виникло у відповідачів після отримання ним права власності на 15/50 частин житлового будинку, розташованого на ній, отже його необхідно було включити до співвласників земельної ділянки під час видачі державного акту.

07 березня 2018 року ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції заяву про зміну позовних вимог, у якій просив суд визнати недійсним рішення 7 сесії 24 скликання Гайсинської міської ради від 24 грудня 2003 року «Про затвердження технічної документації та видачу державних актів на право спільної власності на землю», визнати недійсним та скасувати державний акт на право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на земельну ділянку, виданий 29 листопада 2005 року, скасувати державну реєстрацію права спільної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на земельну ділянку кадастровий номер 110040030, розташовану по АДРЕСА_1 .

Вказані вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що передача земельної ділянки у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 здійснена Гайсинською міською радою з порушенням його прав, як співвласника житлового будинку АДРЕСА_1 , зокрема щодо володіння, користування та розпорядження нерухомим майном та територією, необхідною для його обслуговування. Крім того, на час оформлення договору дарування від 24 грудня 2003 року та реєстрації права власності на 15/50 частин житлового будинку, а саме 26 березня 2004 року, спірна земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок, перебувала у користуванні всіх трьох власників будинку, отже під час видачі оспорюваного державного акта мали бути враховані і інтереси позивача та включено його до списку співвласників.

Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 01 грудня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням позивач, пославшись на невірне застосування норм матеріального права, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, рішення суду цим вимогам відповідає не в повній мірі, тому апеляційний суд, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши його законність і обґрунтованість не тільки у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 264 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов вірного висновку по суті спору, проте вказаних вимог процесуального закону в повній мірі не дотримався з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Гайсинської міської ради № 379 від 22 грудня 1999 року «Про приватизацію земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства» вирішено передати безоплатно у суміжну спільну часткову власність земельні ділянки громадянам, зокрема ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , розташовані по АДРЕСА_1 (а. с. 107-110).

Рішенням 7 сесії 24 скликання Гайсинської міської ради від 24 грудня 2003 року «Про часткову зміну рішень з питань приватизації земельних ділянок» вирішено внести часткову зміну до рішень сесії ради та міськвиконкому в частині, що стосується площ земельних ділянок, переданих у приватну власність у відповідності з її фактичними розмірами, визначеними в натурі, зокрема № 379 від 22 грудня 1999 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 , площею 0, 1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку та 0,0198 для ведення особистого селянського господарства (а. с. 11-113).

Рішенням 7 сесії 24 скликання Гайсинської міської ради від 24 грудня 2003 року «Про затвердження технічної документації та видачу державних актів на право спільної власності на землю» затверджено технічну документацію по видачі державних актів на право спільної власності на землю, зокрема, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вирішено видати державні акти на право спільної власності на землю по АДРЕСА_1 , для обслуговування жилого будинку 0,1000 га та для ведення особистого селянського господарства 0,0198 га (а. с. 11).

Відповідно до договору дарування частини житлового будинку від 24 грудня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Гайсинського районного нотаріального округу Савіцькою Ж. Й., реєстраційний номер 1987, укладеного між ОСОБА_2 (даруватель) та ОСОБА_1 (обдарований), останній прийняв у дар 15/50 частин будинковолодіння АДРЕСА_1 (а. с. 7).

Під час посвідчення договору дарування названої частини житлового будинку сторони не вирішили питання щодо переходу права власності на частину земельної ділянки для обслуговування подарованої частини цього будинку.

Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 3187772 від 26 березня 2004 року ОСОБА_1 на праві приватної власності належить 15/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 (а. с. 8).

29 листопада 2005 року Гайсинською міською радою, на підставі рішення 7 сесії 24 скликання Гайсинської міської ради від 24 грудня 2003 року, видано ОСОБА_2 державний акт серії ЯА № 818369 на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, розташовану по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 110040030. Співвласником цієї земельної ділянки на праві спільної сумісної власності є ОСОБА_3 (а. с. 4).

28 серпня 2017 року, у відповідь на запит, Гайсинська міська рада листом № 03.09/03.17-1303 повідомила, що на підставі рішення 7 сесії 24 скликання «Про затвердження технічної документації та видачу державних актів на право власності на землю» від 24 грудня 2003 року затверджено технічну документацію та видано державні акти на право спільної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на земельні ділянки площею 0,100 га для обслуговування жилого будинку та площею 0.0198 га для ведення особистого селянського господарства, розташовані по АДРЕСА_1 (а. с. 10).

Відповідно до інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 28 серпня 2017 року № 95529919 та № 95529007 ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 20 листопада 2003 року на праві приватної власності належить 43/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 27/100 частин цього будинку, державну реєстрацію чого здійснено 26 березня 2004 року (а. с. 16-19).

Частиною 3 ст. 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Ухвалою Гайсинського районного суду Вінницької області від 17 жовтня 2017 року відкрито провадження у справі, призначено справу до попереднього розгляду (а. с. 23).

07 березня 2018 року ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції заяву про зміну позовних вимог (а. с. 49-52).

Ухвалою Гайсинського районного суду Вінницької області від 19 жовтня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Отже, позивач, у передбачений процесуальним законом строк, скористався своїм правом змінити предмет позову, тому судом розглядалися його вимоги, заявлені у заяві від 07 березня 2018 року.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч. 2 ст. 19 Конституції України).

Згідно з абз. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 116 ЗК України (тут і далі в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) громадяни набувають право власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до ст. 120 ЗК України при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди; при відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки; у разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику; при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди; при переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда.

За приписами ст. 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

За правилами ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону.

Згідно зі ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків ; захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

У відповідності до ст. ст. 154, 155 ЗК України органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатись у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обов`язки чи обмеження; органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування несуть відповідальність за шкоду, заподіяну їх неправомірним втручанням у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження земельною ділянкою. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним; збитки, завдані власникам земельних ділянок внаслідок видання зазначених актів, підлягають відшкодуванню в повному обсязі органом, який видав акт.

Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції на підставі наведених вище норм матеріального права дійшов вірного висновку, що оскаржуване рішення 7 сесії 24 скликання Гайсинської міської ради від 24 грудня 2003 року винесено на підставі раніше виготовленої і поданої технічної документації щодо двох тоді співвласників житлового будинку ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, тому права позивача щодо вказаної земельної ділянки, цим рішенням на день його винесення не були порушені, оскільки він їх ще не набув, отже підстави для визнання його недійсним відсутні, і, як наслідок, відсутні підстави визнання недійсним та скасування державного акту, виданого на його підставі, а також - скасування державної реєстрації права спільної власності відповідачів на земельну ділянку.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною починаючи з 01 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Тобто, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Такий правовий висновок щодо застосування статті 120 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20).

Разом з цим, надаючи оцінку спірним правовідносинам (з урахуванням обраного позивачем способу захисту порушеного, на його думку, права), апеляційний суд виходить з такого.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Про це зазначається й у ч. 1 ст. 4 ЦПК України.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Згідно з частинами першою, другою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором(ч.1 ст.5 ЦПК України).

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням статей 55 та 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту й у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Вказаний висновок апеляційного суду узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року у справі №6-32цс13.

Зі змісту як первинного позову ОСОБА_1 , так і його заяви про зміну позовних вимог, вбачається, що він фактично оспорює (не визнає) право власності відповідачів на частину земельної ділянки, розташованої під належною йому частиною житлового будинку, з підстав належності йому прав на частину земельної ділянки, проте у своїй заяві про зміну позовних вимог не заявляє матеріально-правової вимоги, передбаченої законом (визнання будь-якого речового права на спірну земельну ділянку).

Саме по собі визнання недійсним оскаржуваного рішення міської ради з наведених вище підстав та обставин, а також задоволення похідних вимог, без визнання відповідного права на таку ділянку, при тому, що спірна земельна ділянка належить відповідачам на праві власності, є неефективним способом захисту порушених прав позивача.

Водночас, апеляційний суд виходить з того, що ОСОБА_1 не позбавлений права на звернення до суду з позовом про визнання права власності на частину земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування його частини житлового будинку з належними до неї будівлями та спорудами або шляхом встановлення земельного сервітуту за рішенням суду.

Такі висновки апеляційного суду узгоджуються із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у його постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 724/1271/15-ц.

Апеляційний суд вважає помилковими висновки суду першої інстанції про необхідність застосування позовної давності та відмови у задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності клопотання позивача про поважність причин її пропуску з огляду на таке.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Такі висновки апеляційного суду узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду у постановах від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12, від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18, від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц.

За таких обставин, оскільки позов ОСОБА_1 по суті заявлених вимог визнаний необґрунтованим, що є самостійною підставою для відмови у його задоволенні, тому суд першої інстанції безпідставно відмовив у його задоволенні через сплив позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні вимог, проте неправильно застосував норми матеріального права, отже рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 01 грудня 2020 року необхідно змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 01 грудня 2020 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді : Т. Б. Сало

Т. М. Шемета

Повний текст постанови виготовлено 23 лютого 2021 року.