ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2021 року

м. Київ

справа № 199/9931/15ц

провадження № 61-7525св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Фаловської І. М.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Четверта дніпропетровська держава нотаріальна контора Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_3 , на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 січня 2017 року, ухвалене у складі судді Скрипник О. Г., та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 4 жовтня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Макарова М. О., Деркач Н. М., Петешенкової М. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 та Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, в якому просив визнати такими, що порушують вимоги законодавства, дії державного нотаріуса Четвертої дніпропетровської нотаріальної контори - ОСОБА_4 , при вчиненні нотаріальних дій з видачі свідоцтва про право на обов`язкову частку у спадщині за правом представлення; визнати його спадкоємцем 1/4 частки спадкового майна ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , як обов`язкової частки у спадщині; визнати право власності на 1/4 частку житлового будинку АДРЕСА_1 і вселити його у вказаний житловий будинок.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 є його батьками, а ОСОБА_5 - бабою (матір`ю його батька), і всі вони разом проживали у АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько - ОСОБА_6 , після його смерті він разом з матір`ю - ОСОБА_1 змушені були переїхати до іншого житлового будинку. Також вказував, що на день смерті батька він був неповнолітнім, а тому спадщину після нього прийняв фактично.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла баба - ОСОБА_5 , після смерті якої залишилося спадкове майно, що складається з житлового будинку, розташованого на АДРЕСА_1 . За життя, а саме 26 вересня 2013 року, баба склала заповіт, відповідно до якого вказаний житловий будинок заповіла своєму другому сину - ОСОБА_2 .

У 2015 році він звернувся до державного нотаріуса Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за правом представлення після баби - ОСОБА_5 на ту обов`язкову частку у спадщині, яка б належала за життя батьку - ОСОБА_6 , оскільки батько був особою з інвалідністю 1 групи. Проте державний нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за правом представлення, посилаючись на те, що він не є особою, на користь якої складено заповіт.

У подальшому він повторно звернувся до державного нотаріуса Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за правом представлення, однак державний нотаріус відмовила йому у видачі свідоцтва про право на спадщину.

З урахуванням залишеної без розгляду частини позовних вимог позивач остаточно просив визнати за ним право на спадкування обов`язкової частки за правом представлення, а саме 1/4 частки спадкового майна ОСОБА_5 , що належала б за законом його батьку.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 січня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що між позивачем та відповідачем фактично виник спір щодо спадкового майна, а ЦК України не передбачає такого виду захисту як визнання спадкоємцем за правом представлення, тому суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 4 жовтня 2017 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 17 жовтня 2017 року про виправлення описки, рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 січня 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо неправильного способу захисту. Також апеляційний суд зазначив, що спадкування за правом представлення застосовується лише до майна спадкодавця, а яке майно підлягає спадкуванню позивач не зазначив, як і не зазначив частку, що підлягає спадкуванню за законом, тому дійшов висновку про обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просив рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 4 жовтня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Вирішуючи справу, суди попередніх інстанцій не встановили фактичних обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення, не надали належної оцінки зібраним у справі доказам та не застосували закон, який підлягає застосуванню, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заявник зазначав, що частина перша статті 1241 ЦК України передбачає спадкування малолітніми, неповнолітніми, повнолітніми непрацездатними дітьми спадкодавця, непрацездатною вдовою (вдівцем) та непрацездатними батьками, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

З урахуванням зазначених норм матеріального права, заявник вважає, що він, як син померлого непрацездатного сина спадкодавця, має право на частку, яка б належала його батьку у разі, якби він на момент відкриття спадщини був живий, а тому право на обов`язкову частку у спадщині не залежить від змісту заповіту.

На думку заявника, ухвалюючи рішення, суди попередніх інстанцій вказаного не врахували та дійшли помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Посилаючись на зазначене, а також на те, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, заявник просив про задоволення касаційної скарги.

Позиція інших учасників справи

У квітні 2018 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а судові рішення без змін як законні й обґрунтовані.

Посилався на те, що спадкова маса, яка залишилась після ОСОБА_5 , а саме житловий будинок на АДРЕСА_1 , охоплена заповітом, посвідченим державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори 26 вересня 2013 року та зареєстрованим за № 3-2402, яким мати заповіла належний їй житловий будинок йому.

Також вказував, що право на спадкування за правом представлення встановлено у статті 1266 ЦК України глава 86 ЦК України. Проте, враховуючи той факт, що в даному випадку вся маса спадкового майна охоплена заповітом, правовідносини спадкування у цьому випадку, на думку ОСОБА_2 , врегульовані у відповідності до норм глав 84, 85 ЦК України, якими визначено загальні положення про спадкування, а саме у статті 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 листопада 2017 року касаційну скаргу залишено без руху.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Матеріали касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 19 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у даній справі і ухвалою цього ж суду від 31 березня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 17 червня 2020 року касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою його представником ОСОБА_3 , на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 4 жовтня 2017 року зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку справи № 761/24381/14-ц.

Ухвалою Верховного Суду від 21 січня 2021 року поновлено касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 4 вересня 2013 року серії НОМЕР_1 .

Спадкоємцями першої черги після ОСОБА_6 є його син - ОСОБА_1 (позивач у справі) та його дружина - ОСОБА_1 , які спадщину прийняли.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла баба позивача та мати ОСОБА_6 , - ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 21 травня 2015 року серії НОМЕР_2 .

26 вересня 2013 року ОСОБА_5 склала заповіт, у якому заповіла належне їй майно, а саме житловий будинок, який розташований на АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 .

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 посилався на те, що є спадкоємцем за правом представлення, оскільки його батько був особою з інвалідністю та якби був живим на день смерті своєї матері, то мав би право на обов`язкову частку у спадщині незалежно від змісту заповіту.

Також судами встановлено, що у вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до державного нотаріуса Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за правом представлення після ОСОБА_5 на ту обов`язкову частку у спадщині, яка б належала за життя батьку - ОСОБА_6 , оскільки батько за життя був особою з інвалідністю. Однак постановою від 7 листопада 2015 року державний нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за правом представлення, посилаючись на те, що ОСОБА_1 не є особою, на користь якої складено заповіт.

У подальшому ОСОБА_1 повторно звернувся до державного нотаріуса Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за правом представлення, в чому йому також було відмовлено з тих же підстав.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460 IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом, а саме за правилами, визначеними Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2147-III.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України у редакції Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2147-III, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України у тій же редакції ЦПК України).

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги і відзиву на неї, суд дійшов таких висновків.

Звертаючись з відповідним позовом, ОСОБА_1 посилався на невизнання його спадкоємцем за правом представлення, зокрема, зазначав, що він є онуком спадкодавця і має право на спадкування тієї частини спадщини, яка належала б за законом його батьку - ОСОБА_6 , який був особою з інвалідністю.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив визнати його спадкоємцем 1/4 частки спадкового майна ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , як обов`язкової частки у спадщині за правом представлення.

Суди попередніх інстанцій як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог посилались на те, що ЦК України не передбачає такий спосіб захисту як визнання спадкоємцем за правом представлення, тому дійшли висновку про обрання позивачем неправильного способу захисту, і, як наслідок, відмовили у задоволенні позову.

Проте з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій касаційний суд погодитись не може з огляду на наступне.

За змістом статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Також Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Вирішуючи справу, суди попередніх інстанцій зазначеного не врахували, не встановили, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, та дійшли помилкового висновку про обрання позивачем неправильного способу захисту.

Крім того, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд також вказував на те, що спадкування за правом представлення застосовується лише до майна спадкодавця, а яке майно підлягає спадкуванню позивач не зазначив, як і не зазначив частку, що підлягає спадкуванню за законом.

Такі висновки апеляційного суду не відповідають змісту позовних вимог, оскільки, обґрунтовуючи позов, позивач вказував, що після його баби - ОСОБА_5 залишилося спадкове майно, яке складається з житлового будинку, розташованого на АДРЕСА_1 . Посилаючись на те, що батько за життя був особою з інвалідністю 1 групи, просив визнати за ним право на спадкування 1/4 частки спадкового майна ОСОБА_5 як обов`язкової частки у спадщині, що належала б за законом його батьку - ОСОБА_6 , за правом представлення.

Отже, позивач у позовній заяві вказав майно і його частку, на спадкування якої він претендує.

Разом з цим, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання його спадкоємцем майна ОСОБА_5 , а саме обов`язкової частки у спадщині за правом представлення, задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Статтями 1216, 1217 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Частиною першою статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до частини першої статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

Статтею 1266 ЦК України визначено, що внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 1 серпня 2019 року у справі № 510/350/16-ц (провадження № 61-19810св18) зазначено, що «право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Хоча норми про право на обов`язкову частку розміщені у главі, присвяченій спадкуванню за заповітом, за своєю сутністю право на обов`язкову частку належить до спадкування за законом.

Тобто право на обов`язкову частку існує лише за наявності заповіту. Коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначене статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає. При з`ясуванні, чи відноситься певний суб`єкт до кола осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, необхідно враховувати, що непрацездатність особи повинна підтверджуватися відповідними документами. При цьому відповідна особа для віднесення її до кола суб`єктів, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, має бути непрацездатною саме на момент відкриття спадщини.

Аналіз абзацу другого частини першої статті 1241 ЦК України дозволяє стверджувати, що зменшення розміру обов`язкової частки у спадщині можливе з урахуванням (а) характеру відносин між спадкоємцями і спадкодавцем; (б) наявності інших обставин, що мають істотне значення (зокрема, ними може вважатись тривала відсутність спілкування між спадкодавцем і спадкоємцем, неприязні відносини, зумовлені аморальною поведінкою спадкоємця, тощо). Позбавлення особи права на обов`язкову частку судом ЦК України не передбачено, хоча особа, яка має право на обов`язкову частку, може бути усунена від права на спадкування відповідно до статті 1224 ЦК України». Тому право на обов`язкову частку прямо виключено зі спадщини, яка переходить до спадкоємців особи, що мала це право.

З урахуванням наведеного, слід дійти висновку, що право на обов`язкову частку у спадщині не входить до складу спадщини (спадкова маса) і не може бути передано спадкоємцеві в порядку спадкування.

Саме такого висновку дійшла колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у зазначеній постанові, підстав відступати від якого колегія суддів не вбачає.

Враховуючи викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права на спадкування 1/4 частки спадкового майна ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , як обов`язкової частки у спадщині за правом представлення, що належала б за законом його батьку - ОСОБА_6 , задоволенню не підлягають, оскільки право на обов`язкову частку у спадщині не входить до складу спадщини (спадкова маса) і не може бути передано спадкоємцеві в порядку спадкування.

Частиною першою статті 412 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, передбачено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, касаційний суд скасовує рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 4 жовтня 2017 року з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 з наведених підстав.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови в позові - на позивача.

Враховуючи скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та ухвалення касаційним судом нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , підстав для розподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 409, 412 ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147, статтею 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 4 жовтня 2017 року скасувати з ухваленням нового рішення, яким ОСОБА_1 у задоволенні позову про визнання права на спадкування обов`язкової частки за правом представлення відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийІ. М. Фаловська
Судді: С. О. Карпенко С. Ю. Мартєв В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов