КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження № 22-ц/824/2047/2021 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

17 лютого 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Желепи О.В., Кулікової С.В.,

при секретарі Панчошній К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 лютого 2019 року та на додаткове рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виключення запису про народження дитини та оспорювання батьківства,-

в с т а н о в и в :

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про виключення запису про батька з актового запису про народження дитини та оспорювання батьківства.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що йому стало відомо про те, що на момент реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 , остання вже перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 від квітня 2001 року. У зв`язку з вказаним висновком відділу державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві 25 лютого 2016 року актовий запис про шлюб між позивачем та відповідачкою, складений 05 серпня 2003 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві анульовано на підставі ст.39 СК України.

Зазначав, що має всі підстави підозрювати відповідачку у шлюбній невірності, тому сумнівається у факті його біологічного батьківства відносно двох дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком яких він записаний в силу перебування з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який згодом було анульовано.

За таких обставин просив виключити відомості про його батьківство з актових записів про народження ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Ухвалою суду від 27 лютого 2018 рок позовні вимоги в частині виключення відомостей про батьківство позивача з актового запису про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 було залишено без розгляду у зв`язку із задоволенням заяви позивача.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 01 лютого 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виключення запису про народження дитини та оспорювання батьківства залишено без задоволення.

Додатковим рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 25 лютого 2019 року заяву представника відповідача адвоката Безпалюк Н.В. про стягнення судових витрат задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 9000 грн.

Не погодившись з вищезазначеними рішеннями суду ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій зазначалося про незаконність та необґрунтованість рішень, що ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права за неповного з`ясування обставин, які мають значення для справи. Вказував на те, що рішення суду не містить мотивувальної частини стосовно оцінки доказів-пояснень учасників справи. Зазначав, що судом не дана оцінка тому, що фактично ОСОБА_2 завагітніла сином ОСОБА_4 , і народила його, перебуваючи в шлюбі з ОСОБА_3 , і сама підтвердила, що знала про це, отже і запис про батьківство внесений до актового запису з порушенням вимог ст.ст.51-52 КпШС України.

Також зазначав про те, що суд прийшовши до висновку про преклюзивність строку, визначеного ст.56 КпШС України та вважаючи, що позивач не може мати матеріальних і процесуально-правових переваг перед відповідачем через те, що пропустив строк захисту свого права, підстав для поновлення якого немає, не встановив, з яких саме причин позивач пропустив цей строк та своєчасно не реалізував своє право. Тим самим суд встановив дисбаланс на користь відповідача, що призводить до тривалих моральних страждань позивача через приниження його людської гідності.

Враховуючи вищевикладене, просив скасувати рішення Оболонського районного суду м.Києва від 01 лютого 2019 року та додаткове рішення Оболонського районного суду м.Києва від 25 лютого 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка вказувала на те, що апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що не має підстав для задоволення, а рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 лютого 2019 року та додаткове рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 лютого 2019 року є законними та такими, що не підлягають скасуванню.

На підставі викладеного відповідачка ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 лютого 2019 року та додаткове рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 лютого 2019 року - без змін.

Справа переглядалась судами не одноразово.

Постановою Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Київського апеляційного суду від 27 травня 2020 року, якою було залишено без змін рішення Оболонського районного суду м. Києва, яким позовні вимоги було залишено без задоволення, скасовано і справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Верховний суд зазначив, що та обставина, що заявнику не дали можливості відмовитися від батьківства, тому що він не виявив, що він міг і не бути батьком дитини, поки не пройшло більше одного року після того, як він дізнався про його народження, не було пропорційно по відношенню до переслідуваної державою законної мети. Отже, незважаючи на широкі межі розсуду держави, вона не забезпечила в даному випадку поваги до права заявника на його приватне життя.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга щодо рішення суду від 01 лютого 2019 року підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам не відповідає.

Залишаючи позовні вимоги без задоволення, суд першої інстанції виходив з положень статті 56 КпШС України та доведення факту обізнаності позивача щодо внесення відповідного запису про його батьківство до актового запису про народження дитини з моменту вчинення такого запису та вважав строк, встановлений статтею 56 КпШС України, преклюзивним.

Колегія суддів з такими висновками не може погодитися.

Згідно з частиною першою статті 56 КпШС України особа, записана як батько або як мати дитини в книзі записів народжень, або особа, яка фактично є батьком дитини, в разі смерті матері чи позбавлення її батьківських прав має право оспорити проведений запис протягом року з того часу, коли їй стало або повинно було стати відомо про проведений запис.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 12 червня

1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), оскільки перебіг встановленого статтею 56 КпШС України річного строку на оспорювання батьківства починається з того часу, коли особа, яка з її відома записана батьком дитини, дізналася або повинна була дізнатися про вчинення запису, та обставина, що особа, з відома якої вчинено запис, дізналася, що вона не є батьком дитини після закінчення цього строку, не змінює порядок його обчислення, але може бути врахована при вирішенні питання щодо поважності причин пропуску строку.

Відповідно до статті 9 КпШС України на вимоги, що випливають із шлюбних та сімейних відносин, позовна давність не поширюється, за винятком випадків, коли строк для захисту порушеного права встановлено законодавством України.

Статтею 10 КпШС України визначено, що у випадках, передбачених

статтею 9 цього Кодексу, позовна давність застосовується судом відповідно до цивільного законодавства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі статтею 75 ЦК Української РСР застосування позовної давності є обов`язковим, тому позовна давність застосовується, зокрема, судом, незалежно від заяви сторін.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини як джерела права.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЕСПЛ) та Європейської комісії з прав людини.

У рішенні ЄСПЛ від 24 листопада 2005 року у справі «Shofman v. Russia», справа №74826/01, Високий суд дійшов висновку про порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) у справах, що стосуються чоловіка, який бажає порушити позовне провадження по оскарженню свого батьківства дитини, народженої в шлюбі; Європейський Суд раніше залишив відкритим питання, чи стосується провадження у спорах про батьківство «сімейного життя» того чи іншого заявника, встановивши, що в будь-якому випадку вирішення питання про правові відносини батька з його можливою дитиною стосується «приватного життя» батька.

У вказаному рішенні ЄСПЛ зробив висновок про те, що встановлення терміну давності щодо можливості порушення позову про батьківство може бути виправдане прагненням домогтися правової визначеності в сімейних відносинах і захистити інтереси дитини. До сих пір Європейському Суду доводилося розглядати тільки такі справи, в яких з першого дня життя дитини заявник напевно знав або мав підстави припускати, що він не був батьком цієї дитини, але - з огляду на причини, що не мають відношення до закону, - не робив ніяких кроків, щоб оспорити своє батьківство в межах встановленого законом терміну (див. акти Суду у справах «Йилдирим проти Австрії» [Yildirim v. Austria] і «Расмюссен проти Данії» [Rasmussen v. Denmark]).

Та обставина, що заявнику не дали можливості відмовитися від батьківства, тому що він не виявив, що він міг і не бути батьком дитини, поки не пройшло більше одного року після того, як він дізнався про його народження, не було пропорційно по відношенню до переслідуваної державою законної мети. Отже, незважаючи на широкі межі розсуду держави, вона не забезпечила в даному випадку поваги права заявника на його приватне життя.

Отже, з урахуванням викладених норм та рішень Європейського суду з прав людини, дослідженню в даній справі підлягає як питання поважності причин пропуску строку, так і питання балансу між правами позивача, його приватного життя та найкращими інтересами дитини, щодо якої вирішується питання про виключення батька з актового запису.

З огляду на те, що судом першої інстанції не повно встановлені обставини та не надано належну оцінку доказам, як це передбачено ст.89 ЦПК України, то оскаржуване рішення суду, відповідно зі ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню.

Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Зокрема, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи даний спір, апеляційний суд виходить з наступного.

Судом встановлено, що 05 серпня 2003 року між сторонами укладено шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції м. Києва, про що зроблений відповідний актовий запис №967 та на підставі якого видано відповідне свідоцтво (а.с.8-11). Проте, рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22 грудня 2016 року даний шлюб визнано недійсним на підставі ст.39 СК України (а.с.99).

Сторони зазначені батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Оболонського районного управління юстиції у м.Києві (а.с.6).

В судовому засіданні позивачем визнано, що йому стало відомо про внесення запису про його батьківство до актового запису про народження ОСОБА_4 в день його вчинення, тобто 09 грудня 2003 року і заява про реєстрацію дитини була подана батьками спільно.

На це вказували і всі інші учасники процесу.

Разом з тим, апелянт стверджував, що наприкінці 2015 - на початку 2016 років у нього виникли сумніви щодо кровного походження його сина ОСОБА_4 . Вказані обставини позивач пов`язував з тим, що переглядаючи сімейні документи, випадково знайшов свідоцтво про одруження між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 - дошлюбне прізвище відповідачки ОСОБА_2 ), зареєстрованого 06 квітня 2001 року відділом реєстрації актів громадянського стану Залізничного районного управління юстиції у м. Києві. Свідоцтво про розірвання шлюбу не знайшов. В подальшому, позивач знайшов фотографію ОСОБА_3 та дійшов до висновку про те, що схожість між ОСОБА_3 та його старший сином ОСОБА_4 свідчить про біологічне батьківство саме ОСОБА_3 .

Потім підозри позивача про відсутність між ним та ОСОБА_4 кровної спорідненості підтвердилися, оскільки 06 вересня 2016 року ним було отримано висновок результату аналізу ДНК, відповідно до змісту якого можливість біологічного батьківства позивача ОСОБА_1 по відношенню до ОСОБА_4 повністю виключена (а.с.13).

Обставина відсутності кровного споріднення між позивачем та ОСОБА_4 визнана відповідачкою.

Проте, відповідачка стверджує про обізнаність позивача щодо того, що він може бути не батьком сина ОСОБА_4 ще до укладення шлюбу, в тому числі і щодо її вагітності від іншого чоловіка та фіктивного шлюбу з ОСОБА_3 .

При тому, позивач ОСОБА_1 весь цей час належним чином виконував свої обов`язки батька і визнавав дитину своєю.

Відповідно до зібраних матеріалів справи, пояснень сторін та показів свідків вони повністю підтверджують позицію відповідачки.

Пояснення позивача про те, що лише у 2015 році дізнався про шлюб відповідачки з ОСОБА_3 спростовуються його вінчанням з відповідачкою.

При тому, сторони обвінчалися на восьмому місяці вагітності відповідачки, що підтверджує позицію відповідачки, що чоловік ( ОСОБА_1 ) знав про те, що вона перебуває у іншому фіктивному шлюбі і вони не можуть зареєструвати свій шлюб.

Перевіряючи поважність пропуску строку звернення до суду апеляційний суд виходить з того, що ОСОБА_1 без поважних причин пропустив майже 14 років, так як за обставин справи про порушення своїх прав він міг дізнатися одразу ж після народження сина ОСОБА_4 .

Покази ОСОБА_1 , допитаного як свідка, спростовуються показаннями інших свідків, яких також було попереджено про кримінальну відповідальність і позивачем не доведено, що їхні покази були завідомо неправдиві.

Так, свідки зі сторони відповідачки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 підтвердили, що саме позивач разом з відповідачкою ще від 2003 року вказували на те, що позивач ОСОБА_1 не є біологічним батьком ОСОБА_4 . При тому, ці обставини повідомлялися саме батьком за різних обставин і останній не заперечував у суді першої інстанції фактів спілкування зі свідками зі сторони відповідачки, проте заперечував ту обставину, що він особисто повідомляв їм про відсутність кровного споріднення з ОСОБА_4 , так як сам цього не знав.

Перевіряючи поважність причин пропуску позивачем строку для звернення до суду колегія суддів вважає недоведеними доводи позивача, що про порушення свого права він дізнався лише у 2015-2016 роках і тому не звертався до суду раніше.

Таким чином, судом встановлено про обізнаність позивача ще в 2003 року про те, що він може бути не батьком сина ОСОБА_4 .

Колегія суддів не може погодитися, що строк позовної давності ОСОБА_1 пропущено з поважних причин, оскільки початок перебігу такого строку за законодавством України відраховується не лише від обізнаності про порушення свого права, а й від часу, коли особа могла довідатися про порушення свого права.

Та обставина, що в 2016 році шлюб між сторонами визнаний недійсним, не спростовує вищенаведених висновків про пропуск строку позовної давності без поважних причин.

Перевіряючи доводи ОСОБА_1 та встановлюючи, чи відповідають вони статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосування наслідків спливу позовної давності; чи буде в найкращих інтересах дитини поновлення позовної давності для позову у цій справі колегія суддів виходить з наступного.

Як видно з матеріалів справи, з позовом ОСОБА_1 звернувся після того, коли сімейні відносини стали розпадатися і постали питання щодо обов`язку утримання дітей ( ОСОБА_4 )і стягнення з нього аліментів на утримання синів, які в даний час проживають з мамою (відповідачкою у справі ) у найманій квартирі, що свідчить про те, що позивачем позбавлено їх житлової площі для проживання.

Так, відповідачка із заявою про стягнення з позивача ОСОБА_1 аліментів на утримання синів звернулася у серпні 2017 року, що підтверджується рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 01 квітня 2019 року, яке є в загальному доступі в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Позивач у даній справі з позовом звернувся також у серпні 2017 року.

Ці обставини є підтвердженням того, що ОСОБА_1 до розпаду сім`ї знаючи, що син ОСОБА_4 міг бути не його, оспорив своє батьківство лише після того, як постало питання щодо утримання дітей.

Тобто, вказане свідчить про те, що поновлення ОСОБА_1 позовної давності та задоволення позову за даних обставин не буде відповідати найкращим інтересам дитини, оскільки позбавить дитину як права мати батька, так і права отримувати належне матеріальне забезпечення для розвитку власних здібностей.

Судом встановлено, що оспорено батьківство з пропуском строку звернення до суду з метою уникнення обов`язків щодо сплати аліментів, а також встановлено, що син ОСОБА_4 отримав право на житло у квартирі разом з позивачем, а відповідно, в разі задоволення позову, ОСОБА_4 втратить статус члена сім'ї позивача та рівні права на житло батька. Зазначене не тільки не відповідає найкращим інтересам дитини, а і не може надати позивачу переваги захисту його права на приватне життя.

Крім того, обставини даної справи відрізняються від обставин рішень ЄСПЛ від 24 листопада 2005 року у справі «Shofman v. Russia», справа №74826/01, та у рішенні від 09 листопада 2019 року у справі «Romanov v. Russia», справа №76594/11.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Щодо ухвалення додаткового рішення, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правову допомогу у розмірі 9 000 грн., виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1, 2 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом.

За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як убачається з матеріалів справи, між адвокатом Безпалюк Н.В. та ОСОБА_2 укладено Договір про надання правової допомоги від 12.03.2018 року, відповідно до якого клієнт зобов`язується оплачувати послуги адвоката згідно з усною домовленістю відповідно до виданих адвокатом квитанцій та підписаних сторонами актів виконаних робіт.

З наданого акту виконаних робіт, укладеного між відповідачкою та адвокатом Безпалюк Н.В. від 01.02.2019 року вбачається, що загальний розмір витрат на правничу допомогу, понесені відповідачкою становить 9000 грн., що підтверджується завіреними належним чином копіями квитанцій.

Крім того, суд першої інстанції вірно врахував складність справи, тривалість її розгляду, обсяг наданих адвокатом послуг та значення справи для сторін та вказав, що обсяг понесених відповідачкою витрат на правничу допомогу є реальним та документально підтвердженим, а тому заява підлягала до задоволення.

Згідно зі ст.376 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 лютого 2019 року скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виключення запису про народження дитини та оспорювання батьківства за наведених вище доводів відмовити.

Додаткове рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 лютого 2019 року слід залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 лютого 2019 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виключення запису про народження дитини та оспорювання батьківства відмовити.

Додаткове рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 23 лютого 2021 року.

Головуючий:

Судді: