Єдиний унікальний номер судової справи: 477/873/19
Номер провадження № 22-ц/812/214/21, 22-ц/812/290/21
Доповідач апеляційного суду Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

22 лютого 2021 року м. Миколаїв справа № 477/873/19

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Лисенка П.П., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

за участю:

- позивача ОСОБА_1 та його представника - ОСОБА_2 ,

- представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , подану в його інтересах адвокатом Семенюк Ольгою Григорівною, на рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 20 грудня 2020 року, ухваленого під головуванням суддіСаукової А.А., в приміщенні того ж суду, по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

встановила:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 , з урахування уточнених позовних вимог, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» про відшкодування шкоди, фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення.

Позивач зазначав, що 22 червня 2017 року на автодорозі М-14 «Одеса-Мелітополь-Новоазовськ» біля села Грейгове Вітовського району Миколаївської області з вини водія транспортного засобу «Subaru Outback» д/з НОМЕР_1 ОСОБА_3 відбулося зіткнення з транспортним засобом «ВАЗ 2107» д/з НОМЕР_2 , під його керуванням, в результаті якої він та пасажири його автомобіля, серед яких була його дочка ОСОБА_5 , отримали тілесні ушкодження різного ступеню тяжкості.

З 22 червня 2017 року по 10 липня 2017 рокувін перебував на стаціонарному лікуванні під час якого не мав можливості пересуватись та потребував стороннього догляду.

Вироком Жовтневого районного суду Миколаївської області від 01 жовтня 2018 року ОСОБА_3 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на чотири роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки. Від призначеного покарання ОСОБА_6 звільнено за Законом «Про амністію у 2016 році». За цивільним позовом з ОСОБА_3 на його користь стягнуто матеріальну шкоду у сумі 30 000 грн. та моральну шкоду у сумі 80 000,00 грн.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 19 березня 2019 року вирок суду першої інстанції в частині цивільних позовів скасовано, і в цій частині кримінальне провадження направлено на новий розгляд до суду першої інстанції в порядку цивільного судочинства. В іншій частині вирок залишено без змін.

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідача ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування», як страховика цивільно-правової відповідальності власника транспортного засобу, на відшкодування майнової шкоди 32 026 грн. 67 коп., з якої витрати на лікування складають 30 000 грн., втрачений дохід, внаслідок тимчасової втрати працездатності - 2026,67 грн.

Крім того, посилаючись на психологічне напруження, хвилювання за своє життя та життя своєї доньки, яка також постраждала під час аварії та отримала тяжкі тілесні ушкодження, відсутність гарантії її повного одужання, зміну звичайного укладу життя, моральні та фізичні страждання через власну неповноцінність та неможливість надання допомоги власній дитині, відчуття тривоги, порушені нормальних життєвих зв`язків, приголомшеності від байдужості відповідача, який, будучи винуватцем аварії, не виявив жодним чином будь-яких намірів підтримки та відшкодування завданої шкоди і взагалі уникає будь-якого спілкування, позивач просив у відшкодування компенсації моральної шкоди,визначену як 5 % від суми страхового відшкодування, стягнути зі страхової компанії 1601 грн. 33коп., з відповідача ОСОБА_6 998 398, 67 грн.

У відзиві на позовну заяву, заперечуючи проти позову, представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Семенюк О.Г., посилалася на те, що розмір відшкодування моральної шкоди є завищеним, а також на наявність вини водія ОСОБА_1 та його доньки, оскільки на момент зіткнення вони не використовували ремені безпеки.

У відзиві на позов представник ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» Данилова Т.А., частково заперечуючи проти позову, посилалася на недоведеність у повному обсязі витрат позивача на придбання ліків та лікування, які за висновком лікаря-експерта страховика складають 2 383, 21 грн. та обґрунтовану суму, що відповідає вимогам Закону, у рахунок відшкодування моральної шкоди 119,16 грн. Вимоги про відшкодування шкоди, пов`язаної з тимчасовою втратою працездатності вважала необґрунтованими.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 20 грудня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на користь ОСОБА_1 майнову шкоду у сумі 2447 грн. 83 коп. та 122 грн. 39 коп. компенсації моральної шкоди. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 79 877 грн. 61 коп. Стягнуто з ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» в дохід держави судовий збір у сумі 117 грн. 42 коп. Стягнуто з ОСОБА_6 на в дохід держави судовий збір в сумі 768 грн. 40 коп.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем доведені підстави відповідальності відповідача ОСОБА_3 за нормами цивільного законодавства та страховика ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» за Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Обставин, які би вплинули на обсяг відповідальності позивача, а саме підстави відповідальності ОСОБА_1 , судом не встановлено. При визначенні розміру майнової шкоди, яка підлягала стягненню зі страховика суд виходив з обґрунтованості витрат позивача на лікування в розмірі 2 447 грн. 83 коп. та 122 грн. 39 коп. компенсації моральної шкоди.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодуванняпозивачу втраченого доходу, внаслідок тимчасової втрати працездатності, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано будь-яких даних щодо здійснення ним трудової діяльності та отримання, окрім пенсійного забезпечення, інших доходів.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди в загальному розмірі 80 000 грн. суд виходив з середньої тяжкості тілесних ушкоджень, характеру спричинених тілесних ушкоджень, тривалості та складності лікування, ступеню та тривалості моральних страждань та хвилювань позивача за свій стан здоров`я та стан здоров`я його доньки, відсутності належних доказів щодо погіршення стану здоров`я позивача порівняно зі станом здоров`я, який був до аварії. Визначаючи розмір судових витрат, який підлягає стягненню з кожного з відповідачів в дохід держави, суд послався на пропорційний принцип відшкодування судових витрат.

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, а також судом невірно застосовано норми матеріального права, просив рішення суду змінити та стягнути на його користь з ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» 32 026 грон. 67 коп. майнової шкоди, у відшкодування моральної шкоди 1 601 грн. 33 коп. та з ОСОБА_3 у відшкодування моральної шкоди стягнути 998 398 грн. 67 коп.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - адвокат Семенюк О.Г. посилаючись на те, що рішення суду є несправедливим, неаргументованим та таким, що не відповідає обставинам справи, просила його скасувати, а справу направити на новий розгляд до того ж суду в іншому складі. Апеляційну скаргу мотивувала аналогічними з відзивом на позовну заяву доводами.

У відзивах на апеляційну скаргу ОСОБА_1 представник ОСОБА_3 - адвокат Семенюк О.Г. та представник ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал страхування», просили апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, посилаючись її необґрунтованість.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та його представника, які підтримали доводи апеляційної скарги позивача та заперечували проти доводів апеляційної скарги відповідача, представника відповідача, яка заперечувала проти апеляційної скарги позивача та підтримала апеляційну скаргу відповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що ОСОБА_3 належить автомобіль марки «Subaru Outback» д/з НОМЕР_1 , цивільно- правова відповідальність якого застрахована за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/6006631 (надалі - Поліс), що укладений з ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» 23 червня 2016 року. За вказаним Полісом ліміт відповідальності за шкоду життю та здоров`ю на одну особу складає 200 000 грн., за шкоду, заподіяну майну 100 000 грн., франшиза 0 грн.

22 червня 2017 року на автодорозі М-14 «Одеса-Мелітополь-Новоазовськ» біля села Грейгове Вітовського району Миколаївської області з вини водія транспортного засобу «Subaru Outback» д/з НОМЕР_1 ОСОБА_3 відбулося зіткнення транспортного засобу «ВАЗ 2107» д/з НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 . В результаті дорожньо-транспортної пригоди водій та пасажири автомобіля «ВАЗ 2107» д/з НОМЕР_2 отримали численні тілесні ушкодження.

ОСОБА_1 отримав ушкодження середнього ступеню тяжкості у виді закритої травми грудної клітини, перелому 6 і 7 ребер справа, перелом поперечних відростків 6 та 7 шийного хребця, струсу головного мозку, забитої рани голови.

Донька позивача, пасажир ОСОБА_5 , отримала тяжкі тілесні ушкодження у виді тупої травми живота з розривом селезінки, внутрішньочеревної кровотечі, струсу головного мозку, численних поверхових різних ран обличчя, відкритого численного перелому правого наколінника, осколкового перелому обох стегон в нижньої третини зі зміщенням, травматичного шоку 2-3 ступеня.

Вироком Жовтневого районного суду Миколаївської області від 01 жовтня 2018 року встановлені обставини правопорушення, його наслідки, ОСОБА_3 визнано винним у скоєні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначено кримінальне покарання, від якого засудженого звільнено відповідно до пункту в) ст. 3 Закону України «Про амністію у 2016 році». Частково задоволено цивільні позови потерпілих, зокрема, на користь позивача ОСОБА_1 стягнуто 30 000 грн. майнової шкоди та 80 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди (т. 1 а.с. 23- 34). Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 19 березня 2019 року вирок в частині вирішення цивільних позовів було скасовано та в цій частині кримінальне провадження направлено на новий судовий розгляд в суд першої інстанції в порядку цивільного судочинства (т. 1 а.с. 35-43).

Отже, судом встановлені обставини щодо наявності в діях ОСОБА_3 складу правопорушення та які відповідно до ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Правовідносини щодо права фізичної особи на відшкодування шкоди заподіяної джерелом підвищеної небезпеки, в тому числі шкоду, заподіяну здоров`ю та моральну шкоду, а також обсяг відповідальності та коло відповідальних осіб регулюються, зокрема, правилами статей 1166, 1167, 1187, 1188,1193 ЦК, Законом України «Про страхування» та Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Статями 1166, 1167 ЦК передбачені загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду. Юридичною підставою деліктної відповідальності є склад цивільного правопорушення, складовими елементами якого є: протиправна поведінка заподіювача шкоди (дія або бездіяльність), настання шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою і настанням шкоди, вина заподіювача шкоди.

За положеннями ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

За положеннями частини першої статті 1188 ЦК України у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки їх власникам (володільцям) питання про відшкодування шкоди вирішується за принципом вини.Шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відшкодування моральної шкоди незалежно від вини у разі, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, передбачено в правилами частини 2 статті 1167 ЦК.

Отже, аналіз підстав відповідальності за шкоду (майнову, моральну), заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, дає підстави для висновку, що складовими елементами такого правопорушення (спеціального делікту) є протиправна поведінка заподіювача шкоди (дія або бездіяльність), настання шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою і настанням шкоди (без вини).

Відповідно до частини другої статті 1193 ЦК, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Складовою правовідносин щодо відшкодування шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки, є захист інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків) шляхом страхування декотрих ризиків, в тому числі й відповідальності перед третіми особами.

Спеціальним законом, який регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України є Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон).

Згідно із положеннями статті 9 Закону страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.

Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені в договорі страхування.

Відповідно до частини 22.1 статті 22 Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (частина 23.1 статті 23 Закону).

За змістом положень статті 24 Закону у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. Зазначені витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я.

Відповідно до статті 25 Закону у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності потерпілим відшкодовуються не отримані доходи за підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я час втрати працездатності. Доходи потерпілого оцінюються в таких розмірах: для працюючої особи (особи, яка працює за трудовим договором) - неотримана середня заробітна плата, обчислена відповідно до норм законодавства України про працю;

для особи, яка забезпечує себе роботою самостійно, - неотримані доходи, які обчислюються як різниця між доходом за попередній (до дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік та доходом, отриманим у тому календарному році, коли особа була тимчасово непрацездатною; для непрацюючої повнолітньої особи - допомога у розмірі, не меншому мінімальної заробітної плати, встановленої чинним законодавством.

Якщо особа була в зазначеному статусі менше вказаних розрахункових термінів, то до уваги береться середньомісячний доход з розрахунку суми сукупного доходу такої особи за попередній до настання страхового випадку календарний рік та доход протягом фактичного терміну (повні місяці) перебування особи в зазначеному статусі.

Згідно із статтею 26-1 Закону страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Обов`язок щодо відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування покладається на страховика (Постанова Великої Палати Верховного суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц).

За положеннями статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Щодо розміру витрат на лікування колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до виписки з медичної карти стаціонарного хворого № 5240 від 10 липня 2017 року, ОСОБА_1 22 червня 2017 року доставлений до лікарні «Швидкою допомогою» та перебував на стаціонарному лікуванні з 22 червня 2017 року по 10 липня 2017 року. Йому був встановлений діагноз: закрита травма грудної клітини, перелам 6 і 7 ребер справа, перелам поперечних відростків 5 та 7 шийного хребта, струс головного мозку, забита рана голови (т.1 а.с. 44-45).

Як визначено висновком експерта № 222 від 04 серпня 2017 року (розпочата 20 липня 2017 року) за результатом судово-медичної експертизи медичних документів, проведеної на підставі постанови слідчого СВ Новоодеського ВП ГУНП в Миколаївській області від 26 червня 2017 року, наявні у ОСОБА_1 тілесні ушкодження у виді закритої травми грудної клітини, переламу 6 і 7 ребер справа, переламу поперечних відростків 5 та 7 шийного хребта, струсу головного мозку та забитої рани голови могли утворитися від дії тупих твердих предметів, за механізмом удару можливо у строк та за обставин, зазначених у постанові слідчого, тобто, в момент ДТП. Отримані ОСОБА_1 тілесні ушкодження відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості за ознакою тривалості розладу здоров`я (т.1 а.с. 23-33, т.3 а.с. 71,72).

Відповідно до наданих копій товарних чеків під час лікування позивачем придбавались ліки та вироби медичного призначення відповідно до призначеного лікування, які підтверджують витрати на суму 2 447грн.83коп. ( т.1 а.с. 67-86).

На підставі висновку лікаря-експерта від 26 червня 2019 року аварійним комісаром страховика визначено розмір збитків, завданих позивачу у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 22 червня 2017 року, які становлять 2 383грн.21коп., з виключенням вологих серветок та пакетів ( т.1 а.с. 125, 126-127).

Суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, з яким погоджується колегія суддів, що зі страховика необхідно стягнути витрати на лікування у сумі 2 447 грн. 83 коп., у тому числі витрати на придбання серветок та пакетів, оскільки всі закупівлі були проведені в період лікування в стаціонарі ЛШМД м. Миколаєва, вологі серветки є засобом гігієни, а пакети є пакувальним матеріалом лікарських засобів з урахуванням їх кількості та габаритів. Оскільки аптечна мережа не надає пакувальні матеріали безкоштовно, позивач змушений був придбавати вказані пакети, що не свідчить про зловживання правом на майбутнє відшкодування цих витрат.

Інших об`єктивних доказів, які б підтверджували обсяг та розмір понесених витрат у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок дорожньо-транспортної пригоди позивачем не надано, хоча це згідно зі статтею 81 ЦПК України, є його обов`язком.

Суд обґрунтовано не вбачав підстав про стягнення витрат на пальне у сумі 1 064 грн. 08 коп., оскільки позивачем не надано доказів, що вказані витрати пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я. Крім того, відповідно до наданих чеків, пальне придбавалось у період перебування позивача на лікуванні у стаціонарному відділенні та в цей час він, відповідно до позову, потребував сторонньої допомоги, що виключає можливість користування ним особисто транспортним засобом. Витрати позивача на проведення лабораторного дослідження в сумі 595 грн.25 коп., що було проведено 25 лютого 2019 року, суд першої інстанції обґрунтовано вважав такими, що не заслуговують на увагу, оскільки позивачем недоведена необхідність зазначеного дослідження з отриманими ним травмами внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що судом не враховано деякі медичні довідки за 2019 рік та усіх наявних квитанцій на придбання медичних препаратів, є безпідставними, оскільки судом правильно враховано перелік медичних препаратів, призначення яких підтверджено відповідною лікарською довідкою, призначення інших медичних препаратів позивачем належними та допустимими доказами не підтверджено.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення витрат на лікування на суму 2 447 грн. 83 коп., є правильним.

При цьому апеляційний суд не погоджується з твердженням відповідача ОСОБА_3 про те, що шкоду ОСОБА_1 завдано внаслідок вини позивача, оскільки вина ОСОБА_3 підтверджена висновками авто-технічної експертизи від 19 серпня 2017 року №17-825, проведеної в рамках кримінального провадження та вироком суду, який набрав законної сили і має преюдиційне значення, та яким не встановлено протиправної поведінки водія ОСОБА_7 та причинного зв`язку із його поведінкою та настанням шкоди.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_3 про те, що саме груба необережність позивача сприяла збільшенню завданої шкоди, у зв`язку з не використанням ним ременю безпеки з урахуванням вимог статті 1193 ЦК України є необґрунтованими, оскільки доказів про те, що водієм ОСОБА_1 були порушені Правила дорожнього руху, зокрема, невикористання ременів безпеки, матеріали справи не містять та вироком суду не встановлено. За такого висновок експерта за результатами проведення комплексного дослідження з обставин механізму ДТП та транспортної трасології від 22 липня 2020 року № 10.1-10.4/025 не заслуговує на увагу, оскільки таке дослідження не може встановлювати обставини та механізм заподіяння тілесних ушкоджень, тому правильність висновків суду першої інстанції не спростовує. Отже, посилання представника ОСОБА_3 щодо застосування частини другої статті 1193 ЦК України є безпідставними.

За такого, висновок суду про покладення на страховика та ОСОБА_3 обов`язку відшкодування шкоди, заподіяну здоров`ю потерпілого, умислу та/або грубої необережності в діях якого не встановлено, є вірним.

Отже, вирішуючи спір, суд на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про те, що дії відповідача по заподіянню тілесних ушкоджень позивачу були встановлені вироком суду, який в частинні визнання його винним та призначення покарання набрав законної сили.

Щодо висновку суду стосовно шкоди, пов`язаної з тимчасовою втратою працездатності потерпілого, то колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Частиною другою статті 1195 ЦК України передбачено, що у разі каліцтва або іншого ушкодження здоров`я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати.

Шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, відшкодовується без урахування пенсії, призначеної у зв`язку з втратою здоров`я, або пенсії, яку вона одержувала до цього, а також інших доходів (частина третя статті 1195 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 листопада 2020 року у справі № 227/7154/13-к (провадження № 61-20082св19), зазначено, що «відповідно до пунктів 1, 11 Положення про медико-соціальну експертизу, пунктів 3, 26, 27 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317, Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05 вересня 2011 року № 561, встановлення МСЕК тієї чи іншої групи інвалідності внаслідок загального захворювання визначається за критеріями життєдіяльності людини, зокрема, здатністю особи до виконання трудової діяльності. Здатність до трудової діяльності - сукупність фізичних та духовних можливостей людини, яка визначається станом здоров`я, що дозволяє їй займатися різного виду трудовою діяльністю.

Законодавство вирізняє професійну та загальну працездатність. Професійна працездатність передбачає здатність працівника до роботи за конкретним фахом і на певній посаді, тоді як загальна працездатність - це здатність до виконання будь-якої роботи у звичайних умовах праці. Особа, яка зазнала каліцтва та якій встановлено інвалідність, може бути визнана частково працездатною. З метою встановлення в особи здатності до праці МСЕК під час встановлення інвалідності має встановити ступінь професійної (а за її відсутності - загальної) працездатності у відсотках.

Отже, на підставі цих відомостей суд визначає розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу) у відсотках, що підлягає відшкодуванню.

Відповідно до пункту 11 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317 міські, міжрайонні, районні медико-соціальні експертні комісії: а) визначають ступінь обмеження життєдіяльності людини, у тому числі стан працездатності, групу, причину і час настання інвалідності, а також ступінь втрати професійної працездатності (у процентах) працівників, які одержали каліцтво чи інше ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням своїх трудових обов`язків; б) встановлюють потребу інвалідів у соціальній допомозі, що була б спрямована на полегшення наслідків погіршення здоров`я (протезування, засоби пересування, робочі пристосування, постійний догляд тощо).

Таким чином, належним і допустимим доказом підтвердження ступеня втрати професійної працездатності (у процентах) для застосування статті 1195 ЦК України є відповідний висновок МСЕК з визначенням відсотка втрати працездатності.

Системний аналіз норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що для виникнення у потерпілого права на відшкодування втраченого заробітку (доходу) обов`язковою умовою є факт втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, на відміну від права на відшкодування витрат на лікування та моральної шкоди, яке не пов`язується із встановленням такого факту».

Такі докази позивачем надано не було, а тому доводи апеляційної скарги про незастосування судом положень частини другої статті 1195 ЦК України є безпідставними.

Щодо висновку суду про стягнення моральної шкоди, то колегія суду погоджується з її розміром у 80 000 грн., виходячи з наступного.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, N 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

У частині третій статті 23 ЦК України встановлено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві.

Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховував, щов результаті вчиненого відповідачем ОСОБА_6 злочину позивачу ОСОБА_1 були спричинені тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, характер спричинених тілесних ушкоджень, термін перебування відповідача на стаціонарному лікуванні, ступінь та тривалість моральних страждань та хвилювання за свій стан здоров`я та стан здоров`я своєї доньки, яка також постраждала внаслідок цієї ж дорожньо-транспортної пригоди, відсутність належних доказів щодо погіршення стану здоров`я позивача порівняно зі станом здоров`я, який був до аварії. Байдуже ставлення відповідача до наслідків скоєного також вплинуло на ступінь моральних страждань позивача. Виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд обґрунтовано визначив розмір компенсації у відшкодування моральної шкоди у 80 000 грн.

Доводи апеляційних скарг ОСОБА_1 та представника ОСОБА_3 з урахуванням конкретних обставин даної справи не можуть бути підставою для зменшення або збільшення розміру моральної шкоди.

З урахуванням встановленого розміру страхового відшкодування на користь позивача у 2 447 грн. 83 коп. - витрат на лікування, суд першої інстанції вірно на користь позивача з ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» стягнув 122 грн. 39 коп. (2448 грн. 83 коп.х5%) в рахунок відшкодування моральної шкоди та з ОСОБА_3 79 877 грн. 61 коп.

За таких обставин рішення суду на підставі статті 375 ЦПК України підлягає залишенню без змін.

Європейський як суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржене рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 375 ЦПК України скасуванню не підлягає.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в задоволенні апеляційних скарг відмовлено, підстави для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України суд,

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , подану в його інтересах адвокатом Семенюк Ольгою Григорівною, залишити без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 20 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий: Н.В. Самчишина

Судді: П.П. Лисенко

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 23 лютого 2021 року.