Ухвала

16 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 204/3239/21

провадження № 61-20074ск21

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 серпня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про скасування записів про державну реєстрацію прав на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

30 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк»), третя особа - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про скасування записів про державну реєстрацію прав на нерухоме майно.

В обґрунтування позову зазначав, що у березні 2019 року ним до місцевого суду була подана позовна заява з вимогами до державного реєстратора Обласного комунального підприємства «Софіївське бюро технічної інвентаризації» Волос О. В. та Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - АТ «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності за АТ «Укрсоцбанк» належної йому квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 січня 2020 року його позов залишено без задоволення. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 серпня 2020 року, ухваленою за результатом розгляду його апеляційної скарги на вказане рішення місцевого суду, позов задоволено частково часткового, державна реєстрація права власності за банком скасована.

Разом з цим, сформований 11 березня 2021 року витяг з державного реєстру речових прав на майно № 247747202 свідчить, що 25 квітня 2013 року державним реєстратором Фоміновою О. Б. вчинені записи про іпотеку та обтяження за № 797759, 797873, якими на вказане його нерухоме майно (квартиру) було встановлене обтяження та іпотека на підставі іпотечного договору від 25 вересня 2006 року № 806.

Оскільки предметом вказаного договору іпотеки від 25 вересня 2006 року № 806 є майнові права на незакінчену будівництвом двокімнатну квартиру, якої станом на 24 квітня 2013 року не існувало, листом від 15 березня 2021 року він просив державного реєстратора скасувати запис про іпотеку № 797759 та запис про обтяження № 797873, як такі, що здійснені помилково.

На думку заявника, вказані записи державного реєстратора про встановлення іпотеки та обтяження на користь відповідача по справі є незаконними та підлягають скасуванню.

Вважаючи, що державним реєстратором записи про іпотеку та обтяження за № № 797759, 797873 здійснені безпідставно, що порушує його право вільно користуватись та розпоряджатись своїм майном, звернувся до суду з позовом, в якому просив скасувати внесені державним реєстратором Фоміновою О. Б. до відповідних державних реєстрів записи про іпотеку № 797759 та про обтяження № 797873 на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 80 кв. м.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 серпня 2021 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 листопада 2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що під час розгляду справи не встановлено правових підстав для скасування внесених державним реєстратором Фоміновою О. Б. до відповідних державних реєстрів записів про іпотеку № 797759 та про обтяження № 797873 на нерухоме майно, а саме, квартиру АДРЕСА_1 , а отже позовні вимоги задоволенню не підлягають.

09 грудня 2021 року ОСОБА_1 та його представник - ОСОБА_2 звернулись до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 серпня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 листопада 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Отже, положеннями вказаної норми передбачено, що підставою для відкриття касаційного провадження є неврахування в оскаржуваному судовому рішенні висновку Верховного Суду про застосування норми права саме у подібних правовідносинах.

При визначенні справ із подібними правовідносинами враховується предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені судами фактичні обставини справи, однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Особі, яка подала касаційну скаргу, слід звернути увагу, що у разі посилання у касаційній скарзі як на підставу, на якій подається касаційна скарга, на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі слід зазначити, яку саме норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в указаних у касаційній скарзі постановах Верховного Суду, застосував суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У випадку оскарження судових рішень з підстав невідповідності висновків суду постанові Верховного Суду, що не була врахована в оскаржуваному судовому рішенні (абзац 1 пункт 5 частини 2 статті 392 ЦПК України) або у зв`язку з необхідністю відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Верховного суду (абзац 2 пункт 5 частини 2 статті 392 ЦПК України) у касаційній скарзі, крім відповідної постанови Верховного Суду, повинно бути зазначено відповідний пункт частини 2 статті 389 ЦПК України та обґрунтування і мотивування такої підстави.

Зазначаючи у касаційній скарзі підставою касаційного оскарження судових рішень відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно вказувати щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду.

У випадку оскарження судових рішень на підставі частини 4 статті 389 ЦПК України з посиланням на частину 1 статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини 1 статті 411 ЦПК України, який є обов`язковою підставою для скасування судового рішення з його обґрунтуванням та мотивуванням доводів.

У випадку оскарження судових рішень на підставі частини 3 статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини 3 статті 411 ЦПК України, з обґрунтуванням наявності таких підстав.

У поданій касаційній скарзі заявник та його представник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не наводять передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень.

Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення та обґрунтування випадків (випадка), перелічених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Враховуючи те, що заявник та його представник не виконали вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, така скарга підлягає поверненню заявникам.

Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статями 389, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 серпня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про скасування записів про державну реєстрацію прав на нерухоме майно повернути заявникам.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. В. Ступак