ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Нежури В.А.,

з участю секретаря Мариненко Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - ОСОБА_2 , на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 24 червня 2021 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2015 року ПАТ «Укрсиббанк» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21 грудня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» (статут АКІБ «УкрСиббанк» викладно в новій редакції, відповідно до якої назва банку була змінена на Публічне Акціонерне Товариство «УкрСиббанк», яке є правонаступником всіх прав і обов`язків АКІБ «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0. Відповідно до умов цього договору банк надав ОСОБА_1 кредит в іноземній валюті в сумі 44000 швейцарських франків, а останній зобов`язався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 21 грудня 2016 року та сплачувати протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, проценти за користування кредитом у розмірі 8,99 % річних.

18 серпня 2009 року між банком та ОСОБА_1 було укладено Додаткову угоду №1 до кредитного договору, відповідно до якої змінено графік погашення кредиту.

Відповідно до п. 7.1. кредитного договору за порушення термінів повернення кредиту, та/або процентів за кредит, та/або комісій ОСОБА_1 сплачує позивачу додатково до встановленої процентної ставки за кредит пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені.

Забезпеченням виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань по кредитному договору є укладені договори поруки: між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 договір поруки № 79915 від 21 грудня 2006 року; між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 договір поруки № 79922 від 21 грудня 2006 року.

18 серпня 2009 року між банком та поручителями було укладено Додаткові угоди № 1 до договорів поруки, згідно з якими поручителі надали згоду забезпечувати змінене основне зобов`язання.

З березня 2015 року ОСОБА_1 перестав здійснювати платежі для погашення кредиту, чим порушує взяті на себе договірні зобов`язання.

23 вересня 2015 року відповідачам були направлені вимоги про погашення заборгованості, проте станом на 11 листопада 2015 року вимоги банку були залишені без задоволення.

Станом на 11 листопада 2015 року відповідачем прострочена заборгованість по поверненню кредитних коштів, сплаті відсотків за користування кредитом яка становить 10512 швейцарських франків 74 сантими, з яких: 9654 швейцарських франків 04 сантими - заборгованість за кредитом; 858 швейцарських франків 70 сантимів - заборгованість по процентам та пені в розмірі 16895 гривень 22 копійки, з яких:14237 гривень 36 копійок - пеня за прострочення сплати кредиту; 2657 гривень 86 копійок - пеня за прострочення сплати процентів.

20 листопада 2015 року ПАТ «УкрСиббанк» подало позов до суду про стягнення визначеного розмір заборгованості.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 24 червня 2021 року позов Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за кредитом у розмірі 9654,04 швейцарських франків, заборгованість по процентам у сумі 756,93 швейцарських франків, пеню за прострочення сплати кредиту у сумі 14237 гривень 36 копійок, пеню за прострочення сплати процентів в сумі 1852 гривні 76 копійок.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за кредитом у розмірі 9654,04 швейцарських франків, заборгованість по процентам у сумі 756,93 швейцарських франків, пеню за прострочення сплати кредиту у сумі 14237 гривень 36 копійок, пеню за прострочення сплати процентів в сумі 1852 гривні 76 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» судовий збір у розмірі 1259 гривень 35 копійок.

Стягнутио з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» судовий збір у розмірі 1259 гривень 35 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» судовий збір у розмірі 1259 гривень 35 копійок.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_5 , через представника- ОСОБА_2 у,подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуально права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

При цьому, зазначає, що судом першої інстанції не прийнято до уваги, що банк не надав на підтвердження надання кредиту відповідачу жодного фінансового документу за його підписом у порушення ч.2 ст. 1047 ЦК України. Виписка з поточного рахунку, на думку відповідача, не може бути прийнята до уваги, оскільки отримана на вимогу суду та містить печатку ПАТ «УкрСиббанк», а не АКІБ «УкрСиббанк». Вказує, що банк не надав копію квитанції про видачу готівкової іноземної валюти чи гривні з каси банку. Долучений до позову меморіальний ордер, вважає таким, що не відповідає вимогам закону. Суд не дослідив розрахунок заборгованості та прийняв рішення на припущеннях.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак відзиву до суду не надходило.

В судовому засіданні апелянт та його представник, адвокат - Самчук М.В., просили апеляційну скаргу задовольнити.

Представник позивача, адвокат - Гладиш Я.М. в судовому засіданні просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Інші учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, подали заяви про розгляд справи у їх відсутність.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, щоміж АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0. Відповідно до умов цього договору банк надав ОСОБА_1 кредит в іноземній валюті в сумі 44000 швейцарських франків, а останній зобов`язався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 21 грудня 2016 року та сплачувати протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, проценти за користування кредитом у розмірі 8,99 % річних (т. 1, а.с. 7-10).

Статут АКІБ «УкрСиббанк» викладно в новій редакції, відповідно до якої назва банку була змінена на Публічне Акціонерне Товариство «УкрСиббанк», яке є правонаступником всіх прав і обов`язків АКІБ «УкрСиббанк» (т. 1, а.с. 58-61).

18 серпня 2009 року між банком та ОСОБА_1 було укладено Додаткову угоду № 1 до кредитного договору, відповідно до якої змінено графік погашення кредиту (т. 1, а.с. 13).

Забезпеченням виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань по кредитному договору є укладені договори поруки: між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 договір поруки № 79915 від 21 грудня 2006 року (т. 1, а.с. 15) та між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 договір поруки № 79922 від 21 грудня 2006 року (т. 1, а.с. 17).

18 серпня 2009 року між банком та поручителями було укладено Додаткові угоди № 1 до договорів поруки, згідно з якими поручителі надали згоду забезпечувати змінене основне зобов`язання (т. 1, а.с. 16, 18).

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції, виходив з того, що стороною позивача доведено належними доказами факт надання банком відповідачу кредиту в іноземній валюті - швейцарських франках. ОСОБА_1 не здійснював платежів для погашення кредиту, чим порушив взяті на себе договірні зобов`язання. Порука відповідачів не припинена, тому сума заборгованості підлягає стягненню з відповідачів солідарно, з урахуванням моменту пред`явлення вимоги до позичальника та поручителів (вересень 2015 року), з якого право позивача нараховувати передбачені договором проценти за кредитом та пеню за прострочення сплати процентів було припинено.

Оцінюючи висновки суду першої інстанції колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 заперечує отримання кредиту в швейцарських франках. Зазначає, що отримав кредит у сумі 174 240 гривень та вже виплатив його банку.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до п. 1.5. кредитного договору кредит надається шляхом: зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 у банку для подальшого використання за цільовим призначенням.

Позивачем надана до суду копія меморіального ордеру № від 21 грудня 2006 року (т. 2, а.с. 73), з якого вбачається, що на рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_1 банком перераховано суму у валюті, а саме 44 000 швейцарських франків. Зазначений меморіальний ордер містить інформацію про гривневий еквівалент цієї суми кредиту станом на 21 грудня 2006 року, а саме 182 910 гривень 82 копійки.

Надання кредиту саме у швейцарських франках також підтверджується випискою по рахунку ОСОБА_1 (т. 2, а.с. 74-100).

У матеріалах справи міститься лист АТ «УкрСиббанк» від 26 грудня 2018 року, з якого вбачається, що на виконання умов кредитного договору 21 грудня 2006 року кредитні кошти в сумі 44 000 швейцарських франків були зараховані банком на поточний рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_1 , відкритий в іноземній валюті - CHF. За результатом здійснення операції з продажу на Міжбанківському валютному ринку України наданих банком позичальнику кредитних коштів в іноземній валюті, 21 грудня 2006 року сума грошових коштів в розмірі 174240 гривень була зарахована на поточний рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_1 у національній валюті. 21 грудня 2006 року зазначена сума коштів була видана з рахунку (т. 2, а.с. 126).

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Відсутність будь-яких заперечень з боку відповідача щодо заявлених позовних вимог, не є підставою для звільнення від доказування у відповідності до вимог ст. 82 ЦПК України саме позивача.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем доведено належними доказами факт надання банком кредиту в іноземній валюті - швейцарських франках.

Посилання апелянта на відсутність первинних фінансових документів на підтвердження отримання ним кредиту, колегія суддів оцінює критично, оскільки вказане спростовується матеріалами справи.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що виписка з поточного рахунку надана на вимогу суду ПАТ «УкрСиббанк» є належним доказом, оскільки позивач є правонаступником всіх прав і обов`язків АКІБ «УкрСиббанк».

Поряд з цим, суд першої інстанції взяв до уваги, що відповідно до п. 7.1. кредитного договору за порушення термінів повернення кредиту, та/або процентів за кредит, та/або комісій ОСОБА_1 сплачує позивачу додатково до встановленої процентної ставки за кредит пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Судом встановлено, що кредитний договір сторонами укладено в письмовій формі, зазначено його розмір та умови надання кредиту.

Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що сплата процентів та пені за несвоєчасне повернення кредиту обумовлена договором, а отже, підлягає стягненню, оскільки боржник, в порушення умов договору, своєчасно не проводив платежі на погашення сумикредиту та відсотки за користування кредитом, відповідно до графіку погашення, погодженого сторонами договору.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Отже, є вірним висновок суду першої інстанції, що відповідач, не сплативши у вказаний в договорі строк кредит, порушив вимоги ст. 530 ЦК України відповідно до якої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), тобто згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Позивачем наданий суду розрахунок заборгованості (т. 1, а.с. 34-46), з якого вбачається, що станом на 11 листопада 2015 року відповідачем прострочена заборгованість по поверненню кредитних коштів, сплаті відсотків за користування кредитом становить 10512 швейцарських франків 74 сантими, та пені в розмірі 16895 гривень 22 копійки, з яких: 9654 швейцарських франків 04 сантими - заборгованість за кредитом; 858 швейцарських франків 70 сантимів - заборгованість по процентам; 14237 гривень 36 копійок - пеня за прострочення сплати кредиту; 2657 гривень 86 копійок - пеня за прострочення сплати процентів.

Розрахунок заборгованості по кредитному договору нарахований станом на 11 листопада 2015 року.

Позивачем надані суду вимоги до відповідачів щодо погашення заборгованості за кредитним договором датовані 23 вересня 2015 року (т. 1, а.с. 19-24).

Зазначені вимоги отримані відповідачами 26 вересня 2015 року, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (т. 1, а.с. 25).

Відповідно до ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, на думку колегії суддів, вірним є висновок суду першої інстанції, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з моменту пред`явлення вимоги до позичальника та поручителів (вересень 2015 року) право позивача нараховувати передбачені договором проценти за кредитом та пеню за прострочення сплати процентів було припинено.

А відтак, судом першої інстанції вірно встановлено, що станом на 30 вересня 2015 року відповідачем прострочена заборгованість по поверненню кредитних коштів, сплаті відсотків за користування кредитом становить: 9654 швейцарських франків 04 сантими - заборгованість за кредитом; 756 швейцарських франків 93 сантимів - заборгованість по процентам; 14237 гривень 36 копійок - пеня за прострочення сплати кредиту; 1852 гривні 76 копійок - пеня за прострочення сплати процентів.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що забезпеченням виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань по кредитному договору є укладені договори поруки: між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 договір поруки № 79915 від 21 грудня 2006 року (т. 1, а.с. 15); між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 договір поруки № 79922 від 21 грудня 2006 року (т. 1, а.с. 17). 18 серпня 2009 року між банком та поручителями було укладено Додаткові угоди № 1 до договорів поруки, згідно з якими поручителі надали згоду забезпечувати змінене основне зобов`язання (т. 1, а.с. 16, 18).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Згідно п. 3.1. договорів поруки цей договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами та діє до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором.

Отже, суд першої інстанції вірно вважав, що порука відповідачів не припинена, та з огляду на вимоги закону, заборгованість підлягає стягненню з відповідачів солідарно.

Поряд з цим, колегія суддів критично оцінює посилання апелянта на неналежний аналіз судом першої інстанції розрахунку заборгованості, оскільки доказів, які його спростовують чи власних розрахунків відповідачами суду не надано.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог є цілком законним.

Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про часткове задоволення позову, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому, судове рішення відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданупредставником - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 24 червня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

В.А. Нежура