ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2021 року

м.Суми

Справа №950/373/20

Номер провадження 22-ц/816/151/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Криворотенка В. І.

з участю секретаря судового засідання Кияненко Н.М.

у присутності :

представника позивача ОСОБА_1 адвоката Талденко Олени Володимирівни ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Лебединського районного суду Сумської області від 02 листопада 2020 року, ухваленого у складі судді Чхайло О.В. у м. Лебедин Сумської області, повне рішення складено 12 листопада 2020 року,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и в :

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, свої вимоги мотивував тим, що 01 лютого 2020 року він надав відповідачеві позику у розмірі 200 000 грн і на підтвердження укладеного договору ОСОБА_2 в присутності свідків написав розписку. Строк повернення позики - до 29 лютого 2020 року. Відповідач у визначений строк кошти не повернув, чим порушив зобов`язання за договором.

В добровільному порядку питання щодо повернення коштів між сторонами не вирішено.

Посилаючись на викладені обставини, остаточно уточнивши позовні вимоги, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором позики від 01 лютого 2020 року в розмірі 150 000 грн, оскільки відповідач сплатив частину боргу у розмірі 50000 грн в добровільному порядку, а також просив стягнути з відповідача понесені судові витрати.

Рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 02 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість по розписці від 01 лютого 2020 року у розмірі 150000 грн, а також 1225 грн на відшкодування сплаченого судового збору.

Не погоджуючись із таким рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення дійшов помилкового висновку про те, що між сторонами укладений договір позики, оскільки фактично ОСОБА_1 не передавав відповідачеві коштів у заявленому розмірі, а сам договір та розписка, складені позивачем, були підписані ОСОБА_2 під тиском та погрозами. Заявник підписав вказані документи у присутності свідків, побоюючись за власне життя та здоров`я, а також за життя і здоров`я своєї родини, при цьому під час укладання договору та розписки факту передачі коштів не було, чого не заперечували свідки. Стверджує, що за відсутності факту передачі коштів договір позики є неукладеним.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача адвокат Талденко О.В. заперечила проти її задоволення і вважає, що судом першої інстанції належним чином повно та всебічно досліджені обставини та докази у справі та об`єктивно надана правова оцінка всім наявним в матеріалах справи доказам.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 , який підтримав доводи апеляційної скарги, пояснення представника ОСОБА_1 адвоката Талденко О.В., яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

За приписами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами укладений договір позики, відповідач належним чином своїх зобов`язань за договором не виконував, тому наявні обґрунтовані підстави для стягнення на користь позивача заборгованості у заявленому розмірі. Твердження відповідача про відсутність факту передачі коштів, а також тиск при укладенні договору, під час судового розгляду підтвердження не знайшли.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, як таким, що відповідає фактичним обставинам справи, зроблений з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що 01 лютого 2020 року ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) уклали договір позики, відповідно до умов якого, останній отримав позику в сумі 200 000 грн. Строк повернення коштів - до 29 лютого 2020 року (а.с. 6-7).

На підтвердження факту отримання коштів того ж дня ОСОБА_2 підписав розписку в присутності свідків, двоє з яких своїми підписами засвідчили вказаний факт (а.с. 9).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

З аналізу зазначених норм вбачається, що належним доказом на підтвердження факту укладання договору позики законодавець визначив розписку позичальника або інший документ, який посвідчує передання позичальнику позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За встановлених у справі обставин з урахуванням зазначених норм законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість заявлених позовних вимог, оскільки факт укладання сторонами договору позики підтверджується належними допустимими доказами, які не спростовані відповідачем.

Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 15 ЦК України передбачено, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Заперечуючи проти заявленого позову відповідач стверджував, що підписав договір позики та розписку під тиском, факту передачі коштів не було, а тому вважає договір неукладеним.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 аналогічні його запереченням на позов, які були належним чином досліджені, перевірені судом першої інстанції, та визнані необґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки відповідач не надав суду жодного доказу на підтвердження своїх заперечень. Стверджуючи, що підписав договір та розписку під тиском, погрозами розправою, ОСОБА_2 не надав доказів звернення до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення, на захист своїх порушених прав, укладеного договору позики в суді не оспорював.

Крім того, допитані у місцевому суді свідки укладання договору та розписки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підтвердили, що у їх присутності сторони кошти один одному не передавали, але відповідач документи підписував добровільно без примусу. Всі розуміли, що мова йде про отримання ОСОБА_2 грошових коштів у борг від ОСОБА_1 .

З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, а отже висновків суду першої інстанції не спростовують та не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов`язує можливість прийняття судового рішення про скасування оскарженого рішення суду.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, розглядаючи спір, правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку і ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Лебединського районного суду Сумської області від 02 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складене 24 лютого 2021 року

Головуючий - О.І. Собина

Судді: О.Ю. Кононенко

В.І. Криворотенко