ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7386/21 Справа № 201/3716/13-ц Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С. С. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Деркач Н.М.

суддів - Пищиди М.М., Ткаченко І.Ю.,

при секретарі - Усик А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк, за участю прокуратури Дніпропетровської області, про відшкодування шкоди і збитків, завданих працівником під час виконання своїх трудових обов`язків, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про відшкодування шкоди, посилаючись на ті обставини, що 18.02.2005 року він уклав з ПАТ КБ «ПриватБанк» депозитний договір № SAMDN9728, на виконання якого надав банку через касу грошові кошти у сумі 430000 грн., на які нараховувались відсотки за вкладом та надходили на платіжну картку. По закінченню терміну договору відповідач відмовив позивачу у поверненні вкладу, посилаючись на факт заволодіння цими коштами колишнім співробітником ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_2 .

Як з`ясував позивач у подальшому, заступник директора відділення банку ОСОБА_2 , укладаючи від імені банку договори і маючи доступ до операційної системи, зараховував грошові кошти не на вказаний у договорі про депозитний вклад №SAMDN9728 вкладний рахунок, а на транзитний рахунок, і потім знімав їх.

За таких обставин, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти у розмірі 430000 грн., борг з урахуванням інфляції 914180 грн., 3% річних 103200 грн., збитки (упущену вигоду) 647979 грн., пеню від суми простроченого платежу 42500 грн., а також компенсацію моральної шкоди в розмірі 1000000 грн.

ОСОБА_1 посилається на те, що на час укладення договору про депозитний вклад № SAMDN9728 ОСОБА_2 перебував у офіційних трудових правовідносинах із АТ КБ «ПриватБанк», займав посаду заступника директора відділення банку, мав доступ до операційної системи, особисто спілкувався з клієнтами і підписував договори, тому будь-яких сумнівів у його повноваженнях на вчинення відповідних правочинів у нього не було.

За таких обставин вважає, що незаконне заволодіння його грошовими коштами стало можливим через недосконалу організацію внутрішньої діяльності АТ КБ «ПриватБанк», тому грошові кошти у сумі 430 000 гривень є шкодою, завданою працівником відповідача при виконанні трудових (службових) обов`язків, і ця сума підлягає відшкодуванню АТ КБ «ПриватБанк» у повному обсязі.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2021 року провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про відшкодування шкоди і збитків, завданих працівником під час виконання своїх трудових обов`язків в частині позовних вимог про стягнення 430 000 грн. суми боргу; 225 149 грн. 17 коп. - збитків (упущена вигода) станом на 10.10.2008р.; 236 500 грн. - суми інфляційних втрат станом на 10.10.2008р.; 43 577 грн. 26 коп. - 3% річних станом на 10.10.2008р.; та 1 000 000 грн. моральної шкоди закрито.

Не погодившись з такою ухвалою суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвала суду скасуванню, з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до пункту 4 частини 1 ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Закриваючи провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про відшкодування шкоди і збитків, завданих працівником під час виконання своїх трудових обов`язків, про стягнення 430 000 грн. суми боргу; 225 149 грн. 17 коп. - збитків (упущена вигода) станом на 10.10.2008р.; 236 500 грн. - суми інфляційних втрат станом на 10.10.2008р.; 43 577 грн. 26 коп. - 3% річних станом на 10.10.2008р.; та 1 000 000 грн. моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що обидва позови містять в собі вимоги щодо стягнення з АТ КБ «Приватбанк» (на час розгляду справи №2-110/2008 ЗАТ КБ «Приватбанк») грошових коштів як юридичною особою в рахунок відшкодовування шкоди і у випадку коли цю шкоду, завдано працівником Банку під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків на підставі ч.1 ст. 1172 ЦК України. Зазначеним вимогам судом надано оцінку, судове рішення у справі №2-110/2008 набрало чинності та наразі не скасоване. Предметом розгляду у справі №2-110/2008, з урахуванням уточнень позовних вимог в редакції від 20.02.2008 року та 01.10.2008 року, були вимоги ОСОБА_1 , до ЗАТ КБ Приватбанк про стягнення 1 977 726,43 грн., з яких: 430000 грн; 225 149,17 грн. збитки (упущена вигода) станом на 10.10.2008 року; 236500 грн.- суму інфляційних втрат станом на 10.10.2008 року; 43 577,26 грн; 42 500 грн.- пеня станом на 10.10.2008 року, 1000000 моральна шкода.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погодитись не може, оскільки вони не відповідають нормам процесуального права.

Так, аналіз пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України дає підстави для висновку, що позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільної справи, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У процесуальному законодавстві закріплена конструкція позовного провадження як певна процедура розгляду і вирішення цивільних справ зі спорів про право цивільне.

Позовному провадженню притаманна позовна форма як модельна, узагальнююча конструкція процедури позовного провадження. Для неї характерні такі ознаки, як наявність матеріально-правової вимоги, яка випливає із порушеного або оспорюваного права сторони і яка підлягає в силу закону розгляду в певному порядку, встановленому законом; наявність спору про суб`єктивне право; наявність двох сторін із протилежними інтересами, які наділені законом певними правомочностями щодо захисту своїх прав, свобод чи інтересів у суді.

Цивільні процесуальні правовідносини персоніфікують учасників цивільного судочинства, визначають їхні права і обов`язки відповідно до процесуальних функцій і гарантії забезпечення справедливого судочинства.

Отже, провадження цивільного процесу - це специфічна модель розгляду цивільної справи, що відбиває предметну характеристику цивільного судочинства з точки зору матеріально-правової природи справ, що розглядаються, специфіку доказування фактів як юридико-фактологічної основи справи та результатів розгляду справи, які відбиваються у процесуальних актах - певного роду документах.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд має ухвалити рішення. Ця вимога повинна мати правовий характер, тобто бути врегульованою нормами матеріального права.

Матеріально-правова вимога позивача повинна спиратися на підставу позову. Підставою позову визнають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Цими обставинами можуть бути лише юридичні факти, тобто такі факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки: виникнення, зміну чи припинення правовідносин.

Підстави позову визначаються саме позивачем у позовній заяві, а не судовим рішенням, яким вирішено позовні вимоги.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України свідчить, що підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 26, 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17 (провадження № 14-225цс19) зазначено, що: «згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Тобто, згідно з вказаним пунктом підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) зазначено, що: «необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України). За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову це річ, щодо якої виник спір».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що «предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу».

Вирішуючи питання законності оскаржуваної ухвали суду про закриття провадження у справі, судом апеляційної інстанції було витребувано справу №2-110/2008, та вивчено, досліджено і проаналізовано позовну заяву ОСОБА_1 у цій справі. Проведено порівняльний аналіз матеріалів справи №2-110/2008 із матеріалами справи, що розглядається, з`ясовано фактичні обставини і юридичні норми, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу, у справі що розглядається та у справі №2-110/2008.

Так, апеляційним судом встановлено, що в уточненій позовній заяві у справі, що розглядається, яка надійшла до суду 01.10.2020 року, сторонами у справі є ОСОБА_1 та АТ КБ Приватбанк, предметом позову частково є вимоги ОСОБА_1 , до АТ КБ Приватбанк про стягнення 1 977 726,43 грн., з яких: 430000 грн. ; 225 149,17 грн. збитки (упущена вигода) станом на 10.10.2008 року; 236500 грн.- суму інфляційних втрат станом на 10.10.2008 року; 43 577,26 грн; 42 500 грн.- пеня станом на 10.10.2008 року, 1000000 грн. моральна шкода, а підставою позову було відшкодування юридичною особою шкоди, завданої їхнім працівником, що передбачено ст. 1172 ЦПК України, з урахуванням обставин того, що 24.05.2005 року за фактом заволодіння чужим майном в особливо великих розмірах грошовими коштами ЗАТ «КБ «ПриватБанк», шляхом зловживання службовими особами Правобережного відділення ДРУ ЗАТ «КБ «ПриватБанк» своїм службовим становищем, за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, Управлінням СБУ у Дніпропетровській області порушено кримінальну справу №131, а 27 вересня 2005 року у зазначений кримінальній справі винесено постанову про притягнення ОСОБА_3 як обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 15 i ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 366 КК України.

Разом з тим, у справі №2-110/2008, в позовній заяві ОСОБА_1 , сторонами у справі були ОСОБА_1 та АТ КБ Приватбанк, предметом позову були вимоги ОСОБА_1 , до АТ КБ Приватбанк про стягнення 1 977 726,43 грн., з яких: 430000 грн. ; 225 149,17 грн. збитки (упущена вигода) станом на 10.10.2008 року; 236500 грн.- суму інфляційних втрат станом на 10.10.2008 року; 43 577,26 грн; 42 500 грн.- пеня станом на 10.10.2008 року, 1000000 грн. моральна шкода, проте підставою позову було те, що відповідно до п.п. 10,16 договору передбачено дострокове розірвання договору за ініціативою вкладника з відповідним повідомленням банку про свій намір відкликати суму депозитного вкладу та суму нарахованих процентів не менш ніж за 2 банківських дні, у зв`язку з чим позивач 26.05.2005 року направив заяву про повернення Вкладу у сумі 430 000 гривень. Відповідач відмовився від розірвання договору та повернення Вкладу та процентів за вкладом, посилаючись на проведення службової перевірки та зазначив, що питання щодо повернення вкладу буде вирішене після її закінчення. У наступному позивач неодноразово звертався щодо повернення вкладу, однак йому було відмовлено у виконанні умов договору. Вважав, що тим самим відповідач не виконав умови договору від 18.02.2005 року, що є публічним, чим порушив його права як споживача, а також посилався на вимоги ст. 1209 ЦК України, щодо підстав відшкодування шкоди, завданої внаслідок недоліків товару, робіт (послуг).

Апеляційний суд дослідивши матеріали обох справ, встановив, що сторони та предмет позовів в обох справах є тотожними, однак правові та фактичні підстави позовів у даній справі та справі №2-110/2008 є різними, що позбавляло суд першої інстанції права закрити провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України.

Крім того, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, суди встановили, що ОСОБА_1 вніс до каси ЗАТ «КБ «Приватбанк» 430 тис. грн за квитанціями від 18 та 24 лютого, 16 та 28 березня 2005 року, 11, 22, 25 та 26 квітня 2005 року, 12 травня 2005 року та згідно з меморіальним ордером від 16 травня 2005 року з метою зарахування коштів на депозитний рахунок за договором банківського вкладу, укладеного між ОСОБА_1 та ЗАТ «КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Приватбанк», від імені якого діяв заступник відділення банку ОСОБА_3 .

Відповідно до наказу голови правління ЗАТ «КБ «Приватбанк» від 25 лютого 2004 року про внутрішнє переміщення в банку, ОСОБА_3 призначено на посаду заступника директора по індивідуальному бізнесу Правобережного відділення Дніпропетровського районного управління (далі РУ), звільнивши його з посади начальника відділу керівника Індивідуального бізнесу з обслуговування населення.

Перебуваючи на вказаній посаді ОСОБА_3 підписав договір про депозитний вклад від 18 лютого 2005 року, укладений між ЗАТ «КБ «Приватбанк» в особі директора Правобережного відділення Дніпропетровського РУ Добронравої І.І. та ОСОБА_1 , який на підставі зазначеного договору вніс до каси банку кошти на загальну суму 430 тис. грн.

24 травня 2005 року управлінням Служби безпеки України у Дніпропетровській області порушено кримінальну справу за фактом заволодіння чужим майном в особливо великих розмірах грошовими коштами ЗАТ «КБ «Приватбанк» шляхом зловживання службовими особами Правобережного відділення Дніпропетровського РУ ЗАТ «КБ «Приватбанк» своїм службовим становищем, за ознаками складу злочину, передбаченого частиною п`ятою статті 191 Кримінального кодексу України (далі КК України). 27 вересня 2005 року у зазначеній кримінальній справі винесено постанову про притягнення ОСОБА_3 у якості обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених частиною другою статті 15 і частиною п`ятою статті 191 КК України.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової шкоди.

Зобов`язання із заподіяння шкоди це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Загальні положення про відшкодування завданої майнової шкоди закріплені в положеннях статті 1166 ЦК України.

У тих випадках, коли шкоди завдано працівниками під час виконання ними своїх трудових (службових) обов`язків, зобов`язання щодо її відшкодування покладаються на роботодавця (частина перша статті 1172 ЦК України).

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків слід розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

Суди також встановили, що наказом голови правління ЗАТ «КБ «Приватбанк» від 25 лютого 2004 року № 917 ОСОБА_3 з 1 квітня 2004 року призначено на посаду заступника директора по індивідуальному бізнесу Правобережного відділення Дніпропетровського РУ й звільнено з посади начальника відділу керівника індивідуального бізнесу з обслуговування населення.

Займаючи зазначену посаду, ОСОБА_3 підписав договір про депозитний вклад від 18 лютого 2005 року, укладений між ЗАТ «КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 на підставі зазначеного договору певний період часу вносив до каси банку кошти з метою поповнення вкладу й зарахування на депозитний рахунок.

Відповідач не заперечував, що позивач вносив кошти до каси банку, на підтвердження чого касир видавав йому квитанції зі своїм підписом та підписом ОСОБА_3 , кошти зараховувались на транзитний рахунок банку.

Наказом голови правління банку від 23 травня 2005 року № 1124 ОСОБА_3 звільнено з посади заступника директора по індивідуальному бізнесу Правобережного відділення Дніпропетровського РУ на підставі пункту 1 частини першої статті 41 Кодексу законів про працю України.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що на момент укладення договору банківського вкладу з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 був офіційно оформленим працівником банку, займав керівну посаду, неодноразово укладав депозитні договори в приміщенні банку з іншими вкладниками, у кримінальній справі, порушеній за фактом заволодіння чужим майном в особливо великих розмірах грошовими коштами банку, шляхом зловживання службовими особами банку своїм службовим становищем, ОСОБА_3 притягнуто до кримінальної відповідальності як обвинуваченого.

Між тим, розглянувши справу за позовом ОСОБА_1 до ЗАТ «КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Приватбанк», про стягнення суми за договором банківського вкладу та відшкодування моральної шкоди, за зустрічним позовом ЗАТ «КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Приватбанк», до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним, суд касаційної інстанції дійшов висновку про нікчемність договору про депозитний вклад від 18 лютого 2005 року.

Задоволення вимог ОСОБА_1 про повернення грошових коштів за договором про депозитний вклад можливе у разі чинності такого договору.

Проте зазначений договір визнано судом нікчемним на підставі частини другої статті 1059 ЦК України, оскільки ОСОБА_3 , який діяв від імені банку, не мав повноважень на укладення такого договору, а також при його укладенні не було дотримано письмової форми договору.

Статтею 216 ЦК України передбачено правові наслідки недійсності як нікчемних, так і оспорюваних правочинів, а саме за недійсним правочином кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання такого правочину.

Правові наслідки нікчемного правочину є імперативними і, відповідно до частини четвертої статті 216 ЦК України, не можуть піддаватися змінам за домовленістю сторін.

Визнавши, що договір депозитного вкладу є нікчемним, суд не застосував наслідки його нікчемності, передбачені статтею 216 ЦК України, у зв`язку з чим ОСОБА_1 позбавлено права на захист його прав та повернення грошових коштів за таким договором.

Таким чином, при новому розгляді справи, суду першої інстанції необхідно звернути увагу на ці обставини щодо фактичного позбавлення ОСОБА_1 права на захист його прав та повернення грошових коштів, а також на можливість застосування до спірних правовідносин статті 1172 ЦК України.

Крім того, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою цієї статті зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, яка визначає, що цивільні права та обов`язки виникають не лише на підставі договорів й інших правочинів, а й у зв`язку з завданням майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та на підставі інших юридичних фактів.

Отже, завдання майнової і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

Відповідно до статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України міститься у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги п`ятої ЦК України, тому її приписи поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт) і її приписи поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, у якій Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, що містяться у постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, згідно з якими стаття 625 ЦК України не застосовується у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що правові та фактичні підстави позовів у даній справі та справі №2-110/2008 є різними, що позбавляло суд першої інстанції права закрити провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України.

Суд першої інстанції постановив ухвалу без належного врахування обставин, що мають значення для справи та невірно застосував положення процесуального закону.

За таких обставин ухвала суду першої інстанції про закриття провадження у справі підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що оскільки, при постановленні оскаржуваної ухвали суд порушив норми процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, то відповідно до вимог п. 4 ч.1 ст. 379 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі - скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 379, 381-384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2021 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: Н.М. Деркач

М.М. Пищида

І.Ю. Ткаченко