Постанова

Іменем України

16 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 672/1242/18

провадження № 61-10440св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Гарант Ойл Групп»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Каплун Юрій Вікторович, Городоцький районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Хмельницького апеляційного суду від 11 листопада 2019 року у складі колегії суддів: П`єнти І. В., Корніюк А. П., Талалай О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Гарант Ойл Групп» (далі - ТОВ «Гарант Ойл Групп») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участю третіх осіб: приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Каплуна Ю. В., Городоцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області, про визнання недійсним договору та зобов`язання повернути частку цілісного майнового комплексу.

Позовну заяву мотивувало тим, що 01 червня 2009 року ТОВ «Гарант Ойл Групп» та фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1 ) уклали договір підряду, згідно з яким товариством було сплачено на рахунки ОСОБА_1 кошти в сумі 232 700,00 грн. ОСОБА_1 роботи виконав частково на загальну суму 33 304,49 грн, а кошти в сумі 199 395,51 грн товариству не повернуті.

Позивач зазначав, що рішенням від 23 червня 2015 року Господарський суд Хмельницької області стягнув з ФОП ОСОБА_1 та користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ю.С.А.» (правонаступником якого є ТОВ «Гарант Ойл Групп») 199 395,51 грн заборгованості та 3 987,91 грн, судового збору, разом 203 383,42 грн, а 08 серпня 2015 року видав наказ про примусове виконання рішення. Станом на день подання позову рішення суду не виконане.

У ході проведення виконавчих дій встановлено, що ОСОБА_1 станом на 23 червня 2015 належало на праві власності 9/50 часток цілісного майнового комплексу кооперативного підприємства «Заготпром», яке розташоване на АДРЕСА_1 , проте 12 серпня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю. В. посвідчений договір дарування, яким ОСОБА_1 подарував належну йому на праві власності частку цілісного майнового комплексу ОСОБА_2 .

Відповідачі уклали між собою фіктивний договір дарування 9/50 часток цілісного майнового комплексу кооперативного підприємства «Заготпром», яке розташоване на АДРЕСА_1 , з метою ухилення від примусового виконання рішення Господарського суду Хмельницької області від 23 червня 2015 року про стягнення з ФОП ОСОБА_1 заборгованості в сумі 203 383,42 грн на користь ТОВ «Гарант Ойл Групп».

Позивач зазначав, що його права порушені укладенням договору дарування, оскільки позивач, як стягувач, позбавлений можливості отримати кошти за рішенням суду за рахунок належного боржнику майна.

Просив суд визнати недійсним договір дарування № 6080 посвідчений 12 серпня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю. В., за яким відбулось відчуження ОСОБА_1 належних йому на праві власності 9/50 часток цілісного майнового комплексу кооперативного підприємства «Заготпром», яке розташоване на АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 ; зобов`язати ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 об`єкт нерухомого майна.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням від 18 березня 2019 року Городоцький районний суд Хмельницької області у позові відмовив.

Рішення суд першої інстанції мотивував недоведеністю позовних вимог щодо фіктивності оспорюваного правочину.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою від 11 листопада 2019 року Хмельницький апеляційний суд апеляційну скаргу ТОВ «Гарант Ойл Групп» задовольнив частково. Рішення Городоцького районного суду Хмельницької області від 18 березня 2019 року скасував та ухвалив нове судове рішення.

Позов задовольнив частково.

Визнав недійсним договір дарування 9/50 часток цілісного майнового комплексу, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В. та зареєстрований в реєстрі за № 6080.

Стягнув з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Гарант Ойл Групп» по 2 442,62 грн судового збору.

У решті позову відмовив.

Постанову суд апеляційної інстанції мотивував тим, що ОСОБА_1 , відчужуючи належні йому 9/50 часток цілісного майнового комплексу ОСОБА_2 був обізнаний про предмет спору, наявність судового рішення господарського суду про стягнення з нього коштів, оскільки вів справу в господарському суді через свого представника ОСОБА_3 , який і отримував копію судового рішення, а тому міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку примусового виконання судового рішення. Тобто оспорюваний договір дарування не був направлений на реальне настання правових наслідків, а спрямований на неможливість звернення стягнення на належне боржнику майно в ході примусового виконання судового рішення та порушення в майбутньому законних майнових прав позивача, а тому підлягає визнанню недійсним.

Захист інтересів позивача у цьому спорі є можливим саме із застосуванням правового механізму, передбаченого статтею 215 ЦК України, а тому, позовні вимоги про зобов`язання ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 належні останньому 9/50 часток цілісного майнового комплексу на підставі статті 216 ЦК України задоволенню не підлягають.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2020 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 просить, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою від 15 вересня 2020 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження, витребував справу з суду першої інстанції, надіслав учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснив їм право подати відзив на касаційну скаргу.

У жовтні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою для відкриття касаційного провадження ОСОБА_1 зазначає неврахування судом апеляційної інстанції висновку щодо застосування статті 234 ЦК України у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 24 травня 2018 року у справі № 522/11043/14 (провадження № 61-5024св18), Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14.

Касаційну скаргу заявник мотивував тим, що позивач не надав належних доказів на підтвердження вимог, суд не врахував, що ознака вчинення правочину лише для створення враження повинна бути властива діям обох сторін правочину, а якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягнути правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що рішенням від 23 червня 2015 року Господарський суд Хмельницької області з ФОП ОСОБА_1 стягнув на користь ТОВ «Ю.С.А.» (правонаступником якого є ТОВ «Гарант Ойл Груп») 199 395,51 грн заборгованості та 3 987,91 грн судового збору. 08 липня 2015 року рішення суду набрало чинності.

На виконання рішення Господарського суду Хмельницької області 08 липня 2015 року виданий наказ про примусове виконання рішення (а. с. 9 т. 1).

Державний виконавець відділу державної виконавчої служби Городоцького районного управління юстиції постановою від 10 вересня 2015 року відкрив виконавче провадження ВП № 48664559 щодо примусового виконання наказу № 911/1687/15 Господарського суду Хмельницької області про стягнення з ФОП ОСОБА_1 на користь ТОВ «Ю.С.А.» 199 395,51 грн заборгованості та 3 987,91 грн судового збору (а. с. 10 т. 1).

12 серпня 2015 року за договором дарування ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 9/50 часток цілісного майнового комплексу кооперативного підприємства «Заготпром», який розташований на АДРЕСА_1 (а. с. 76-77 т. 1) та 12 серпня 2015 року зареєстроване право власності ОСОБА_2 на нерухоме майно (а. с. 78 т. 1).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Межі розгляду справи судом

Підставою для відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме: неврахування судом апеляційної інстанції висновку щодо застосування статті 234 ЦК України без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 24 травня 2018 року у справі № 522/11043/14 (провадження № 61-5024св18), Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин важливо встановити критерії її визначення. У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

Таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

Конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Задовольняючи частково позов та визнаючи недійним договір дарування, суд апеляційної інстанції, виходив з того, що ОСОБА_1 , відчужуючи належні йому 9/50 часток цілісного майнового комплексу ОСОБА_2 був обізнаний про предмет спору, наявність судового рішення господарського суду про стягнення з нього коштів, оскільки вів справу в господарському суді через свого представника ОСОБА_3 , який і отримував копію судового рішення, а тому міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку примусового виконання вказаного судового рішення. Тобто оспорюваний договір дарування не був направлений на реальне настання правових наслідків, а спрямований на неможливість звернення стягнення на належне боржнику майно в ході примусового виконання судового рішення та порушення в майбутньому законних майнових прав позивача.

Так, Верховний Суд у постанові від 24 травня 2018 року у справі № 522/11043/14 (провадження № 61-5024св18), на яку посилався заявник, дійшов висновку про те, що згідно з усталеною судовою практикою для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину; саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин; якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків; у разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Таким чином, визнання судом недійсним договору у зв`язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Крім того, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише удавано, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для створення враження повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Верховний Суд у справі № 522/11043/14 погодився з висновком суду апеляційної інстанції про недоведеність заявлених позивачем позовних вимог про фіктивність правочину, оскільки на виконання оспорюваного договору дарування нерухоме майно передано відповідачам у власність, а відтак оспорюваний договір не може бути кваліфікований як фіктивний, тобто принаймні одна сторона прагнула настання певних правових наслідків.

Верховний Суд України у постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, на яку посилався заявник, дійшов висновку про те, що позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Натомість відповідач уклав договір про відкриття й обслуговування поточного рахунку в банку, усі платіжні доручення та приходні ордери на повну суму інвестування були оформлені також на її ім`я. Оформлення права власності відповідача свідчить про реальність настання правових наслідків правочину. У зв`язку з наведеним висновок суду про фіктивність правочину в частині набуття прав відповідачем ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

У цих справах, на відміну від справи, що переглядається, суди встановили, що принаймні одна сторона прагнула настання певних правових наслідків, а тому оспорений договір не може бути кваліфікований як фіктивний, тобто виходили з недоведеності позивачем відсутності в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

У справі, що переглядається позивач обґрунтовував позовні вимоги тим, що договір дарування укладений з метою ухилення від примусового виконання рішення суду про стягнення боргу з продавця, тобто вчиняючи фіктивний правочин, сторони мали інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином.

Суд апеляційної інстанції встановив факт невиконання рішення суду про стягнення боргу, обізнаність боржника про наявність боргу, тобто спірний правочин вчинено ним без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, дії сторін цього договору направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до іншої особи та з метою приховати це майно від примусового відчуження для погашення грошових зобов`язань.

Практика вирішення таких спорів є усталеною, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), постановах Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 922/1903/18, від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справах № 910/7976/17, № 904/7905/16 та № 916/3600/15, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16, від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17 та від 22 квітня 2021 року у справі № 908/794/19.

Боржник, який вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно і зловживає правами стосовно кредитора. Водночас будь-який правочин, вчинений боржником, у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може.

Таким чином, наведене свідчить про відмінність встановлених обставин справи та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм.

Отже, доводи заявника, що стали підставою для відкриття касаційної провадження щодо не врахування висновку про застосування статті 234 ЦК України, не підтвердилися, оскільки у справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції встановив обставини відмінні, від тих, які встановлено судами попередніх інстанцій у справах № № 522/11043/14, 6-197цс14, про які зазначав заявник як приклад неоднакового застосування.

Саме по собі посилання на неоднакове застосування положень ЦК України у різних справах хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права.

Таким чином, доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування норм права, а саме - статті 234 ЦК України не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач не надав належних доказів на підтвердження вимог, суд не врахував, що ознака вчинення правочину лише для створення враження повинна бути властива діям обох сторін правочину, а якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягнути правового результату, такий правочин не може бути фіктивним, висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків суду.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Хмельницького апеляційного суду від 11 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв В. В. Сердюк І. М. Фаловська