Ухвала

Іменем України

10 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 462/489/20

провадження № 61-16963ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Коротуна В. М.,

розглянувши касаційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк», подану адвокатом Блажевським Петром Івановичем, на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 16 лютого 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 02 серпня 2021 року в справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом та зняття їх з реєстрації,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2020 року АТ «Альфа-Банк» звернулось до суду з вищевказаним позовом, в якому просило визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 , та зняти їх з реєстраційного обліку в цій квартирі.

Позовні вимоги мотивовано тим, що АТ «Альфа-Банк» (правонаступник АТ «Укрсоцбанк»), у відповідності до статті 37 Закону України «Про іпотеку» було оформлено право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності відповідачці ОСОБА_2 . Правовою підставою для реєстрації права власності АТ «Альфа-Банк» на вказане нерухоме майно є відповідне застереження в

п.п. 4.5.3. Договору іпотеки від 02 вересня 2008 року, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Вказував, що відповідно до вимог статті 317 ЦК України, відповідач втративши право власності на спірну квартиру, втратив і право користування нею. У спірній квартирі є зареєстрованими відповідачі і позивач неодноразово звертався до них із вимогою добровільно звільнити спірну квартиру, проте відповідачі, незважаючи на відсутність будь-яких правових підстав для проживання, продовжують користуватись нею та відмовляються добровільно виселитись, чим створюють перешкоди позивачу в здійсненні ним законних прав як власника, який не може вільно користуватись та розпоряджатись належним йому нерухомим майном.

Рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 16 лютого 2021 року, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 02 серпня 2021 року, в позові АТ «Альфа-Банк» відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили з того, що спірна квартира була набутою відповідачами у власність в порядку приватизації державного житлового фонду, а не за рахунок кредиту, забезпеченою іпотекою цього житла, і в цій квартирі відповідачі є зареєстрованим та проживають з 1998 року, тому судами застосовано порядок та умови виселення з житлових приміщень, переданих в іпотеку, який встановлено саме статтею 109 ЖК УРСР.

13 жовтня 2021 року АТ «Альфа-Банк», через свого адвоката

Блажевського П. І., звернулося засобами поштового зв`язку до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 16 лютого 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 02 серпня 2021 року.

Ухвалою Верховного Суду від 04 листопада 2021 року касаційну скаргу

заявника залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, а саме для сплати судового збору.

18 листопада 2021 року вимоги ухвали Верховного Суду від 04 листопада 2021 року заявником виконано у встановлений строк, сплачено судовий збір у повному обсязі.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду: від 16 грудня 2020 року в справі № 182/7347/18, від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17, від 06 лютого 2018 року в справі № 229/3757/15-ц, від 25 липня 2018 року в справі № 638/13030/13-ц, від 27 лютого 2019 року в справі № 357/7940/16-ц та постановах Верховного Суду України від 22 червня 2016 року в справі № 6-197цс16, від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1484цс15, від 05 листопада 2014 року в справі № 6-158цс14, від 16 листопада 2016 року в справі № 6ц-709ці-16 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди помилково застосували статтю 109 ЖК УРСР, оскільки вона є застарілою (атавізм) та у даній справі не міститься позовної вимоги про виселення відповідачів, а заявлено вимогу лише про зняття їх з реєстрації, тому застосуванню підлягають норми ЦК України. Вказує, що проживання відповідачів у спірній квартирі та відмова добровільно звільнити помешкання, перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися майном на свій розсуд, а відтак порушуються його права.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову

у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 02 вересня 2008 року між

АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , укладено іпотечний договір, згідно якого іпотекодавці передають в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором № 620/30-372 від 02 вересня 2008 року, укладеним між іпотекодержателем та ОСОБА_1 , квартиру АДРЕСА_1 .

Квартира належить іпотекодавцям на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) видане ДП «Мотопобут» ВАТ «Львівський мотозавод» 26 грудня 2002 року.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно при реєстрації права власності 19 березня 2019 року державним реєстратором Бойко Х. Р. на підставі Іпотечного договору № 3688, виданого приватним нотаріусом ЛМНО Амбросійчук Л. В. 02 вересня 2008 року, в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, зареєстровано право приватної власності АТ «Укрсоцбанк» на вказану квартиру

Згідно рішення № 5/2019 АТ «Укрсоцбанк» від 15 жовтня 2019 року, правонаступником останнього є АТ «Альфа-Банк» з 15 жовтня 2019 року.

Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію ОСББ «Наш рідний дім» № 45 від 09 квітня 2019 року в спірній квартирі прописані 4 особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

18 грудня 2019 року АТ «Альфа-Банк» надіслано відповідачам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 вимогу про добровільне виселення зі зняттям з реєстраційного обліку всіх мешканців житла, оскільки законним власником предмета іпотеки - спірної квартири, є АТ «Альфа-Банк».

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Усталена практика Верховного Суду засвідчує, що вирішення питання про виселення особи з житла у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки має відбуватись із дотриманням гарантій, передбачених положеннями статті 109 Житлового кодексу Української РСР.

Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР (постанови Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі

№ 6-197цс16, від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1484цс15).

Такий правовий висновок підтриманий Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 червня 2019 року по справі № 643/18788/15-ц, провадження № 14-93цс19. У цій постанові, зокрема зазначено, що до спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню вказані норми. Обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статті 109 ЖК УРСР та статті 40 Закону України «Про іпотеку» є передбачуваними.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, за змістом статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР особам, яких виселяють із жилого приміщення, що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Предмет іпотеки - квартира АДРЕСА_1 , була придбана не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, а набута відповідачами у власність в порядку приватизації державного житлового фонду.

При зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя банк був обізнаний про наявність обтяжень спірної квартири, яка належала на праві власності іпотекодавцям, зокрема про наявність відповідних речових прав осіб , які з 1996 року зареєстровані і проживають у житловому приміщенні.

Банк мав можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірну нерухомість у зв`язку із невиконанням боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою, а також мав усвідомлювати, що права власника спірної квартири обмежуються у зв`язку із наявністю прав осіб, які мають право користування вказаною квартирою.

Таким чином, іпотекодержатель, як потенційний (у разі невиконання боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою) новий власник спірного житлового приміщення, мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірною квартирою і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі й право користування житлом, а їх виселення без надання іншого житлового приміщення неможливе.

Вказані висновки узгоджуються із правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) та від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19).

Аналогічний за змістом висновок викладений у постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року в справі № 753/72/17, провадження

№ 61-18178св20.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, у повному обсязі встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог із урахуванням гарантій, передбачених частиною другою статті 109 ЖК Української РСР, за відсутності відомостей про інше постійне житлове приміщення, яке підлягає наданню відповідачам у зв`язку із виселенням.

Аргументи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають та зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій, в тому числі аргументи щодо помилкового застосування положень статті 109 ЖК УРСР, з огляду на те, що позов пред`явлено не про виселення, а про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстрації, оскільки такі вимоги зводяться до позбавлення відповідачів житла без надання їм іншого житлового приміщення новим

власником - кредитором й такі правовідносини регулюються зазначеними нормами матеріального права.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень убачається, що скарга є необґрунтованою, наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка відповідає вимогам чинного законодавства і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Керуючись статтями 260, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк», подану адвокатом Блажевським Петром Івановичем, на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 16 лютого 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 02 серпня 2021 року в справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом та зняття їх з реєстрації.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:М. Є. Червинська
С. Ю. Бурлаков В. М. Коротун