У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.02.2021 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

головуючого судді - Бедьо В.І.

з участі секретаря судових засідань Пазяк С.М.

скаржника - ОСОБА_1

представника скаржника - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді справу за скаргою ОСОБА_1 на постанову заступника начальника Ужгородського МВ ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Івано-Франківськ) Венжега Максима Ростиславовича від 02.12. 2020 року про накладення арешту на майно боржника, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з даною скаргою, в якій просить визнати неправомірною та скасувати постанову про арешт майна боржника від 02.12.2020 року заступника начальника Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Південно- Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) Венжега Максима Ростиславовича, у виконавчому провадженні № 52313987 щодо ОСОБА_1 .

Подану скаргу обґрунтовує тим, що 02.12.2020 року заступником начальника Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) Венжегою Максимом Ростиславовичем, у виконавчому провадженні № 52313987 з виконання виконавчого листа № 2-3444/11 виданого 05.09.2011 року, про стягнення з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на користь ПАТ Райффайзен Банк Аваль заборгованості у розмірі 612011, 47 грн. винесено постанову про арешт майна боржника.

Дану постанову скаржник отримав 05.12.2020 року.

Вказану постанову від 02.12.2020 рокускаржник вважає незаконною, неправомірною, такою, що порушує мої права та свободи передбачені, зокрема, ст.1 та ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод . Скаржник зазначає, що за договором поруки від 28.02.2007 року є поручителем, а не кредитоотримувачем за кредитними зобов`язаннями ОСОБА_3 , тобто жодних коштів за кредитом не отримував. ОСОБА_3 свої кредитні зобов`язання не виконував та не виконує. Скаржник звертає увагу на те, що Ужгородський MB ДВС проводить стягнення виключно з неї.

Крім того вказує, що у виконавчому провадженні відбулася остання заміна стягувача на ОСОБА_5 , які є між собою родичами, тому скаржник вважає, що в даному випадку існує певна домовленість, кінцевою метою якої є стягнення коштів виключно з неї та уникнення сплати таких родиною ОСОБА_6 , які з ОСОБА_1 на зв`язок не виходять та повністю її уникають.

Відповідно до постанови у ВП № 52313987 від 18.10.2016 року заступника начальникаУжгородського MB ДВС Венжега М.Р. звернуто стягнення на заробітну плату скаржника і більше 4-х років з вини недобросовісного кредитоотримувача з її заробітної плати проводиться стягнення в розмірі 20% від усіх видів заробітку. За цей час стягнуто більше 100 000, 00 грн.

Такі дії органу ДВС на думку скаржника є грубим порушенням ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод .

Тому при наявності стягнення з заробітної плати, вважає, що у виконавця не було підстав для винесення постанови про арешт майна боржника, адже забезпечення виконання рішення суду є і воно відбувається за рахунок стягнення коштів з її заробітної плати.

Відтак скаржник вважає,що державний виконавець не мав права за боргом 512 011, 47 грн. накладати арешт на належні їй 2 об`єкти нерухомого майна, адже вартість таких є більшою ніж 512 011,47 грн., проте виконавець майно не оцінював та вартість часток не встановлював.

Заявник та його представник в судовому засіданні підтримали вимоги скарги та просили її задовольнити з підстав, викладених у її змісті.

Суб`єкт оскарження - Ужгородський міський відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) в особі заступника начальника Ужгородського MB ДВС Венжега М.Р в судове засідання не з`явився, хоч був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи, причина неявки суду невідома.

Вивчивши зміст скарги, заслухавши пояснення скаржника та її представника, зясувавши обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до положень ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Умови і порядок виконання рішень судів, що підлягають примусовому виконанню, визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» - виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч. 1 ст. 74 ЗУ «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

В судовому засіданні встановлено, що на виконанні Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) перебуває виконавче провадження № 52313987 по виконанню виконавчого листа № 2- 3444/11, виданого 05.09.2011 року Ужгородським міськрайонним судом, яким стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» - 612011, 47 грн., держмито у розмірі 1700, 00 грн. та 120, 00 грн. суми витрат з інформаційно-технічного забезпечення.

02.12.2020 року заступником начальника Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) Венжегою Максимом Ростиславовичем у виконавчому провадженні № 52313987 з виконання виконавчого листа № 2-3444/11 виданого 05.09.2011 року, про стягнення з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на користь ПАТ Райффайзен Банк Аваль заборгованості у розмірі 612011, 47 грн. винесено постанову про арешт майна боржника.

З матеріалів справи вбачається, що 13.08.2020 року винесено постанову про заміну сторони виконавчого провадження у зв`язку з тим, що ухвалою суду від 02.07.200 року замінено сторону виконавчого провадження, саме: ПАТ Райффайзен Банк Аваль на ОСОБА_5 ( АДРЕСА_1 ), тобто після 13.08.2020 року кошти на користь стягувача перераховувались ОСОБА_5 .

З листа Ужгородського МВ ДВС вих. 110737/20 від 21.12. 2020 року вбачається, що з солідарного боржника ОСОБА_4 стягнуто боргу в розмірі 44 252,75 грн. та стягнуто виконавчого збору в розмірі 55 036,84. Виконавче провадження повернуто без виконання за заявою стягувача ОСОБА_5 . З солідарного боржника ОСОБА_3 стягнення не проводилось.

Постанову державного виконавця про арешт майна боржника від 02.12.2020 рокускаржник вважає незаконною, неправомірною, такою, що порушує його права та свободи з тих підстав, що за договором поруки від 28.02.2007 року ОСОБА_1 є поручителем, а не кредитоотримувачем за кредитними зобов`язаннями ОСОБА_3 , тобто жодних коштів за кредитом не отримував. Натомість боржник ОСОБА_3 свої кредитні зобов`язання не виконував та не виконує. Скаржник звертає увагу на те, що Ужгородський MB ДВС проводить стягнення виключно з неї.

Разом з тим з листа Ужгородського МВ ДВС вих. 110737/20 від 21.12. 2020 року вбачається, що виконавчим органом також здійснювались стягнення і з іншого боржника, а саме ОСОБА_4 .

Відповідно до ч. 5 ст.15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

Під правонаступництвом у виконавчому провадженні розуміється заміна однієї із сторін (стягувача або боржника) з переходом прав і обов`язків від правопопередника до іншої особи (правонаступника), що раніше не брала участь у виконавчому провадженні. Підставою правонаступництва є, зокрема, відступлення права вимоги, переведення боргу (глава 47 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах", при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом про виконавче провадження передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобовязаний вживати передбачені Законом про виконавче провадження заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 11), а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобовязані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (частина сьома статті 12).

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» визначено заходи примусового виконання рішень, такі як:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

В даному випадку з матеріалів справи вбачається, що боргові зобов`язання станом на сьогоднішній день не виконані.

Відтак державний виконавець в рамках виконавчого провадження зобов`язаний вживати заходи для примусового виконання судового рішення.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд, надавши оцінку доводам скаржника щодо існування домовленості між певними особами з метою стягнення боргу виключно з неї, то такі не підтверджені жодними належними доказами.

У відповідності до положень ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України.

Відповідно до вимог ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Узагальнюючи все вищевикладене, суд приходить до переконання, що матеріали скарги не містять даних щодо порушень з боку головного державного виконавця Ужгородського МВ ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у виконавчому провадженні ВП № 52313987 з виконання виконавчого листа Ужгородського міськрайонного суду № 2- 3444/11, виданого 05.09.2011 року Ужгородським міськрайонним судом.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що наведені у скарзі факти не знайшли свого підтвердження в суді, а тому скарга є необґрунтованою і в її задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 258, 260, 353, 354, 447-453 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд, -

ПОСТАНОВИВ :

В задоволенні скарги ОСОБА_1 на постанову заступника начальника Ужгородського МВ ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Івано-Франківськ) Венжега Максима Ростиславовича від 02.12. 2020 року про накладення арешту на майно боржника відмовити.

На ухвалу суду може бути подана апеляційна скарга до Закарпатського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду: В.І. Бедьо