н/п 2/490/1240/2021 Справа № 490/4109/20
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2021 року Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Гуденко О.А.

при секретарі Волошиній Я.І.,

за участі позивача та його представника адвоката Гайдаржий А.В., представника відповідача адвоката Бараненка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору удаваним, визнання житлового будинку спільною сумісною власністю, поділ спільного сумісного майна подружжя шляхом стягнення компенсації половини його вартості, -

ВСТАНОВИВ:

В липні 2020 року представник позивача адвокат Гайдаржий А.В. звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 , в якому просить визнати визнати удаваним договір дарування № 1322 від 05.10.2016 року посвідчений приватним нотаріусом ММНО Димовим О.С., та застоувати до правовідносин сторін цього договору положення законодавства, що регулюють відносини купівлі-продажу; визнати житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю позивача та відповідачки. Поділити між сторонами спільне сумісне майно подружжя, а саме житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 наступним чином: вказаний житловий будинок залишити у власності відповідачки та стягнути з ОСОБА_2 на його користь213 000 грн половини вартості цього житлового будинку ; стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати.

В обгрунтування позовних вимог вказано, що він перебувавє у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2 і під час перебування у шлюбі 05.10.2016 року вони придбали за спільні накопичені кошти спірний житловий будинок, оформлений будинок був на ім`я дружини. Під час підготовки позову про поділ майна подружжя йому стало відомо, що будинок був набутий відповідачкою на підставі договору дарування , а не за договором купівлі-продажу. Дарувальники спідльного житла не є близькими родичами ОСОБА_2 і у них не було жодних підстав дарувати їй житло, проте документи про передачу їм грошових коштів за продаж будинку залишилися у відповідачки та він не може їх надати суду. Стверджує , що шляхом укладення договору дарування сторони виключили необхідність додержання переважного права на купівлю частки іншихспіввласників домоволодіння.

Отже спірний будинок належить сторонам на праві спільної сумісної власності , оскільки набутий ними за час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу - та підлягає поділу відповідно до положень ст.ст. 60,69-71 Сімейного кодексу України, а договір дарування від 05.10.2016 року є удаваним на підставі положень ст. 235 ЦК України.

Після припинення фактичних шлюбних відносин спірне житло залишилося у фактичному володінні відповідачки та він не має наміру користуватися цим житлом. Тому просить суд присудити половину вартості цього майна на його користь у розмірі половини від дійсної ринкової вартості будинку у 432 000 грн.

01.02.2021 року від адвоката Бараненка Д.В. - представника відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Зазначає, що при укладенні договору жодної матеріальної вигоди ні від неї, ні від позивача дарувальник не отримувала, сама вона була на той час студенткою, її чоловік отримував мінімальну заробітну плату, отже у них і не було коштів на придбання житлового будинку. Спірний будинок належав бабусі ОСОБА_3 , остання успадкувала його в 2013 році після смерті бабусі. Ії мати та бабуся відповідачки разом перебували на лікуванні в 2012 році в Миколаївському обласному центрі онкології та на грунті тяжкої хвороби стали близькими друзями, приходячи до матері в лікарню сама відповідчака також познайомилася з ОСОБА_4 . Прийняв спадщину ОСОБА_3 , намагалася продати будинок, але він був в аварійному стані, потребував значного ремонту та були деяки проблеми з правовстановлюючими документами. ОСОБА_5 на той час вже проживала в СШа і наміру в Україну повертатися в неї не було, будинок їй був не потрібен. Тоді ОСОБА_6 , не маючи можливості займатися оформленням та продажем будинку і запропонувала її матері ОСОБА_7 отримати в дар цей будинок за ту допомогу, яку вона надавала її бабусі, на що мати погодилася, але за умови, що договрі дарування буде оформлено на її доньку - ОСОБА_2 , оскільки розуміла, що невиліковна хвора і дійсно мати померла у вересні 2017 року. Також не були порушені права переважної купівлі частини цього будинку інших співвласників, оскільки ОСОБА_8 пропонувала їм викупити цю частку будинку, проте вони відмовлися, до того ж будинок перебував у аварійному стані і його відмовлялися продавати навіть ріелтори.

Позовну вимогу про визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя та стягнення коштів вважає намагання збагачення за її рахунок з боку позивача.

Ухвалою судді Гуденко О.А. від 09.07.2020 року прийняти позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі. У зв`язку з великою навантаженістю, призначити підготовче судове засідання на 02.11.2020 року .

Витребувано у приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Димова Олександра Сергійовича належним чином завірені копії договору дарування № 1322 від 05.10.2016 року та документів, що були подані сторонами для його нотаріального посвідчення.

На виконання ухвали суду 18 серпня 2020 року від ПН ММНО Димова О.С надійшли копія договору дарування від 05.10.2016 року зареєстрованого в реєстрі за № 1322 та документи, на підставі яких він посвідчувався.

Ухвалою суду від 02.11.2020 року задоволено клопотання представника позивача про залучення до участі у справі співвідповідача. Залучено до участі у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору удаваним в якості співвідповідача ОСОБА_3 .

Протокольною ухвалою суду від 26.04.2021 року задоволено клопотання сторін про виклик свідків та закрито підготовче провадження про справі.

В судовому засіданні позивач просив про задволення позову. Зазначив, що коли вони уклали шлюб з відповідачкою, то їм потрібно було окреме житло. Їх батьки надали їм гроші в ірвних частках на придбання будинку, вони підшукали недорогий будинок та вирішили його купити. проте мати відповідачки, яка сама була ріелтором їм повідомила, що там якійсь проблеми з документами, також він ще сам е був на той час прописаний в Миколаєві, отже потрібно оформити договір дарування на ОСОБА_10 , на що він вимушено погодився. При оформленні угоди вони були разом, передали продавцеві гроші . На теперішній час вони розлучаються і він хоче , щоб відповідачка повернула йому половину вартості будинку, що він міг віддати за нього борг своїм батькам.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Гайдаржий А.В. позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з виклдаених в позові підстав.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Бараненко Д.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві.

Відповідач ОСОБА_3 в судові засідання не з`являлась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, відзиву на позовну заяву не надходило.

Заслухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані сторонами докази, суд дійшов наступного висновку.

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_11 перебували в шлюбі з 01.07.2016 року .

05 жовтня 2016 року року ОСОБА_12 , яка діяла від імені ОСОБА_3 , на підставі довіреності , посвідченої консулом Генерального консульства України в м.Чикаго США- представник дарувальника та ОСОБА_2 - обдаровувана уклали договір дарування, за яким до останньої перейшло право власності на 2/5 частки домоволодіння АДРЕСА_1 , оціночною вартістю 57235 ,00 грн.

Відповідно до п. 12 вказаного договору нотаріусом роз`яснено положення чинного законодавства щодо порядку укладання договорів дарування, підстав та наслідків визнання їх недійсними , в тому числі ст.ст. 215-236 ЦК України, ст.ст. 57-74 Сімейного кодексу України щодо умов виникнення особистої та спільної власності на майно тощо. Згідно п. 14 Договору, сторони підтверджують, що договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину, укладається відповідно до їх справжньої волі , без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення тощо.

З 19.09.2017 року позивач зареєстрував своє місце проживання за цією адресою.

Згідно рішення виконкому ММР № 600 від 14.08.2017 року частині будинку (літ.А, загальною площею 54,0 кв.м.) та земельній ділянці, загальною площею 77 кв.м. по АДРЕСА_2 , які належать ОСОБА_2 надано нову адресу : АДРЕСА_2 .

Згідно Звіту з незалежної оцінки майна - вказаного житлового будинку по АДРЕСА_2 - станом на липень 2020 року оціночна вартість становить 432 000 грн.

Згідно довідки КП ММБТІ станом на день укладення догвору, у вказаному домоволодінні правов власності зареєстрвоано також за іншими співвласниками - ОСОБА_13 , - 9/50 часток, ОСОБА_14 , - 9/50 часток та інші.

Як пояснила допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_12 , вона укладала оспорюваний договір як представник власника частини будинку - ОСОБА_3 . Після отримання спадщини ОСОБА_6 уїхала на постійне місце проживання до США а їй, як найближчій подрузі своєї бабусі, залишила довіреність на продаж вказаного будинку. Вона дійно тривалий час намагалася продати будинок, але він потребував ремонту і покупці не знаходилися. Потім сама ОСОБА_6 їй повідомила, що є ріелтер ОСОБА_15 , яка погодилася їм допомагати. В подальшому ОСОБА_15 повідомила, що знайшла покупців за 9 000 доларів, на що ОСОБА_6 погодилася, адже хотіла швидче позбавитися такої нерухомості. До нотаріуса прийшла ця ОСОБА_15 і двоє молодих людей- це позивач та його дружина. Також їй повідомили, що слід оформити договір дарування через те, що не могли знайти усіх співвласників та отримати їх згоду на продаж частки будинку. Вона вимушена була погодитися, також її здивувало, що договір оформлюється лише на ОСОБА_10 , а ОСОБА_16 просто прийшов. Потім від ОСОБА_17 вона отримала 9 000 доларів США , підписала договір, перерахувала гроші ОСОБА_3 . Зазначає, що усвідомлює, що підписала договрі дарування, розуміючи, що фактично відбулася купівля-продаж.

Як пояснила допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_18 , яка є співвласником домовлодінння по АДРЕСА_2 , після смерті колишньої власниці - її онука ОСОБА_6 довго намагалася продати будинок, проте він був в незадовільному стані і покупці тривалий час не знаходилися. Ріелтори пропонували і їй викупити цю частку, проте вона відмовлися.Третя співвласниця десь проживала в Одесі, де невідомо. В подальшому вже Паламарчуки стали робити там ремонт, на якій підставі вони набули у власність цей будинок - їй невідомо.

Як пояснив допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_19 , який є батьком відповідачки ОСОБА_2 , його дружина дійсно була ріелтором і тривалий час намагалася продати спірний будинок на прохання онуки своєї знайомої ОСОБА_20 , з якою разом лікувалася від онкозахворювання. Будинок не продавався, там були і негаразди з документами, і він потребував капітального ремонту, а також були зовсім захаращені частки інших співвласників. В подальшому ОСОБА_6 запропонувала його дружині прийняти в дар цейбудинок, оскільки він їй не потрібен, вона в Україну не збирається повертатися, а будинок і надалі руйнується. Їх донька щойно вийшла заміж, отже вони з дружиною вирішили прийняти цей дарунок, вкласти туди значні кошти - відремонтували стелю та дах, укріпили стіну, щоб молодим була хоч якесь житло. Батьки позивача ніяк їм не допомагали, все робили за свій кошт. Оскільки дружина знала, що вона невиліковно хвора , то вирішили одразу оформити будинок на доньку. Жодних коштів дарувальнику за будинок вони не передавали.

Позивач стверджує, що договір дарування від 11.09.2021 року є удаваним правочином, оскільки мав бути укладений договір купівлі продажу.

Частиною першою ст. 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору. Згідно ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину удаваним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

За змістом частини першої та другої статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частин третя статті 13 ЦПК України).

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України. Зокрема, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (частина перша статті 79 ЦПК України), а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (частина перша статті 82 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 235 ЦК України передбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи. що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм. Що регулюють цей правочин (висновок Верховного Суду України у постанові від 07 вересня 2016 року в справі № 6-1026 цс 16).

Якщо правочин, який насправді вчинено суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним має довести: 1) факт укладення правочину, що є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин ніж тих, що передбачені насправді вчинених правочинів, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Для визнання у даній справі удаваним договору дарування частки житлового будинку, укладених між відповідачами, доказуванню підлягає факт умисного укладення сторонами договору дарування з метою приховання договору купівлі-продажу, а також те, що між ними виникли правовідносини з приводу купівлі-продажу вказаного майна, а не дарування (постанова Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі №200/18266/15-ц (провадження № 61-34543св18).

У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Тобто воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, а оскільки відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з`ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме.

За таких обставин, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду - встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників (постанова Верховного Суду від 04 вересня 2019 року справа № 520/9632/16-ц).

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року № 6-93цс16 та постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року по справі №726/859/14.

Удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосовувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі. Реальний (прихований) правочин може бути дійсним або недійсним. Якщо правочин, який сторони насправді вчинили, відповідає вимогам закону, відносини сторін регулюються правилами, що його стосуються. Якщо ж правочин, який сторони насправді вчинили, суперечить законодавству, суд виносить рішення про визнання недійсним цього правочину із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності правочинів такого типу (стаття 216 ЦК України).

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною суд з`ясовує наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Згідно із частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.

Відповідно до статей 12,81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

При цьому позивачем не надано належних та допустимих доказів, що при укладенні спірного договору дарування воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені оспорюваним правочином.

У позові стверджується, що договір дарування є удаваним оскільки насправді позивача та відповідачка ОСОБА_2 бажали придбати спірний будинок за кошти своїх батьків для спільного проживання.

При цьому, суд враховує, що оскаржуваний договір був укладений у жовтні 2016 році, шлюб між сторонами укладено в липні 2016 році жодних доказів на підтвердження того, що за три місяці спільного життя подружжя мало спільні кошти на придбання житла , що певну суму коштів позивачу передали його батьки - суду не надано. В позові навіть не заначено вартість придбання будинку, як-то стверджує позивач, не зазначив він суму грошових коштів, переданих за покупку цього будинку і в судовому засіданні.

Докази того, що ОСОБА_8 передавала кошти ОСОБА_12 у зв`язку з укладенням договору дарування (купівлі-продажу) будинку в матеріалах справи відсутні.

Позивачем не доведено, що уклавши, на твердження позивача, удаваний правочин - договір дарування від 05.10.2016 року, між сторонами насправді встановились інші правовідносини, та на що була спрямована воля сторін в удаваному правочині. Позивачем взагалі не зазначено , які саме істотні умови договору купівлі-продажу спірного будинку були обумовлені та чи досягнуто згоди між сторонами щодо укладення договору саме на таких умовах.

Загальними засадами цивільного законодавства є у тому числі справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України).

Крім того, показами самого позивача та свідка з боку позивача ОСОБА_12 підтверджується, що позивач був обізнаний про правову природу оспорюваного договору. З наявних у справі матеріалів та пояснень сторін вбачається, що оспорюваний договір дарування укладено у письмовій формі та нотаріально посвідчено, як того вимагає закон.

При цьому позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів, що при укладенні спірного договору дарування воля учасників правочину була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені оспорюваним правочином, та що сторони насправді мали на меті укласти інший правочин, прихований укладеним договором дарування.

Обґрунтовуючи позов про визнання договору дарування удаваним на підставі ст. 235 ЦК України, позивач посилається на те, що договір дарування було вчинено, щоб приховати договір купівлі-продажу, який сторони вчинили насправді з метою приховування цього правочину та позбавлення інших співвласників переважного права на купівлю частки домоволодіння, яке є предметом оспорюваного договору.

Як вбачається зі змісту п. 14 спірного договору сторони підтверджують, що укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому.

У зв`язку з цим, суд дійшов висновків, що не заслуговують на увагу твердження позивача про те, що відповідач ОСОБА_2 мала на меті приховати купівлю житлового будинку шляхом прийняття його як подарунок, оскільки позивачем не надано доказів наявності волі сторін договору, спрямованої на укладення договору купівлі-продажу, та доказів на підтвердження отримання відповідачкою ОСОБА_3 грошових коштів за фактично відчужену 2/5 частки житлового будинку.

Враховуючи викладене суд виходить із того, що позивач не надав переконливих та достатніх доказів того, що сторони спірного договору дарування діяли свідомо для досягнення будь-якої особистої користі, їхні дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховували іншу волю учасників.

Щодо позовних вимог про ивзнання майна спільною сумсною власністю подружжя та його поділ суд зауважує наступне.

Норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, і кожен з подружжя має рівні права на володіння, користування і розпорядження цим майном.

Поряд з тим, відповідно до пунктів 1-3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За таких обставин, оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати договір дарування від 05.10.2016 року удаваним, нерухоме майно набуто відповідачем ОСОБА_2 на підставі договору дарування, в силу статті ст. 57 СК України є її особистою приватною власністю, а тому підстави для визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, її поділу відсутні.

З урахуванням викладеного вище, суд дійшов висновку про необґрунтованість, не доведеність позовних вимог та відмовляє в їх задоволенні у повному обсязі.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

На підставі ст. 141 ЦПК України, оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, витрати по сплаті судового збору у справі покладаються на позивача.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 77-83, 89, 95, 200, 206, 259, 263, 265 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору удаваним, визнання житлового будинку спільною сумісною власністю, поділ спільного сумісного майна подружжя шляхом стягнення компенсації половини його вартості - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції - Миколаївського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 20.12.2021 року.

Суддя Гуденко О.А.