Справа № 203/4630/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2021 року Кіровський районний суд м.Дніпропетровська в складі:

головуючого-судді - Казака С.Ю.

при секретарі - Биченковій Г.С.

за участю позивачів - ОСОБА_1 , ОСОБА_2

відповідачів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

представника відповідачки - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулись до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилались на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їх дід ОСОБА_7 . Посмертну долю свого майна останній визначив шляхом складання спочатку 23.11.2001 року заповіту, яким заповідав все своє майно доньці ОСОБА_4 . Потім, 03.09.2010 року заповідав все своє майно онукам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , а згідно заповіту від 11.12.2013 року призначив своєю спадкоємицею ОСОБА_3 . Відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 у встановлений ст.1270 ЦК України строк подали до нотаріуса заяви про прийняття спадщини. Вони (позивачі) на час відкриття спадщини проживали разом із ОСОБА_7 , заяв про відмову від спадщини не подавали, тому відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України вважаються такими, що прийняли спадщину. Проте, їх права на спадкування залежать від доведення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. На час відкриття спадщини місце проживання ОСОБА_7 було зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, з 01.09.2011 року та по день смерті останній мешкав в квартирі АДРЕСА_2 , разом із позивачами та ОСОБА_3 , яка є їх матір`ю та невісткою ОСОБА_7 . Посилаючись на вказані обставини, позивачі просили суд встановити факт постійного проживання їх на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем ОСОБА_7 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 , що був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та фактично мешкав за адресою: АДРЕСА_3 .

Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 12.01.2018 року позов було прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено останню до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Протокольною ухвалою від 05.04.2018 року було закрито підготовче провадження по справі та призначено останню до розгляду по суті.

Ухвалою від 21.06.2018 року провадження по справі було зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у іншій цивільній справі №203/3778/14-ц.

Ухвалою від 13.08.2021 року провадження по справі було поновлено та призначено до подальшого судового розгляду.

В наданому відзиві на позов відповідача ОСОБА_4 просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обгрунтування заперечень посилалась на те, що вона є рідною донькою ОСОБА_7 . За своє життя останній побудував будинок АДРЕСА_1 , в якому проживав зі своєю дружиною ОСОБА_8 , яка померла в 2000 році. Після цього, вона (відповідачка) переїхала проживати до батька, зареєструвалась за зазначеною вище адресою і постійно проживала разом із батьком, доглядала за ним, вела спільне господарство. В 2000 році ОСОБА_9 , рідний син ОСОБА_7 , викинувся із вікна квартири АДРЕСА_4 , в той час, коли вдома перебували його дружина ОСОБА_3 , донька ОСОБА_1 та син ОСОБА_2 . Через це ОСОБА_7 взагалі не спілкувався зі своєю невісткою та онуками, оскільки вважав їх винними в загибелі сина. З 2010 року ОСОБА_7 страждав на хронічний стійкий психічний розлад у формі судинної деменції, за своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій та не міг ними керувати, про що свідчить висновок КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради від 11.12.2014 року. Батько проживав разом із нею, а позивачі іноді забирали його до себе на тиждень або на місяць, возили його до нотаріуса, в лікарню та інш., складали різні документи, які батько підписував, але не усвідомлював що він робить, через свою хворобу. Позивачі хоча і зареєстровані за адресою: АДРЕСА_5 , разом зі своєю матір`ю ОСОБА_3 , але фактично мешкають окремо, оскільки кожен має свою родину. Також відповідачка зазначила, що позивачі не набули право на звернення до суду з позовом про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем ОСОБА_7 за умови дійсності заповіту від 11.12.2013 року на ім`я ОСОБА_3 .

В судовому засіданні позивачі підтримали позов та посилаючись на викладені в ньому підстави, просили задовольнити позовні вимоги.

Відповідач ОСОБА_3 визнала позов та не заперечувала проти його задоволення.

Відповідачка ОСОБА_4 та її представник під час розгляду справи просили відмовити в задоволенні позову з підстав, наведених у поданому відзиві. Також посилались на недоведеність позовних вимог належними та достатніми доказами, відсутність у позивачі права на спадкування з огляду на наявність дійсного заповіту.

Відповідач ОСОБА_6 за неодноразовими викликами до суду не з`явився, про причини неявки не повідомив, відзиву на позов не надав.

Заслухавши учасників, перевіривши доводи, викладені останніми в заявах по суті справи, допитавши свідків та дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного висновку.

Згідно ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

В свою чергу статтями 1261-1265 ЦК України встановлено, що:

-у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст.1261 ЦК України);

-у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (ст.1262 ЦК України);

-у третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця (ст.1263 ЦК України);

-у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (ст.1264 ЦК України);

-у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення (ст.1265 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Відповідно до ч.ч.1,2,3 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.

Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини.

Відповідно до ст.1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Частиною 3 ст.1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Під час розгляду справи встановлено, що позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_6 є онуками ОСОБА_7 , відповідачка ОСОБА_4 рідною донькою останнього, а відповідачка ОСОБА_3 його невісткою (колишньою дружиною померлого сина ОСОБА_7 ОСОБА_9 та матір`ю позивачів).

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 25.12.2013 року Відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З 23.03.1965 року та по день смерті ОСОБА_7 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 , де з 14.02.2011 року по теперішній час також зареєстрована його донька відповідачка ОСОБА_4 .

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та відповідачка ОСОБА_3 згідно довідки №2526 від 21.03.2018 року зареєстровані за адресою: АДРЕСА_5 .

23.11.2001 року ОСОБА_7 було складено заповіт, посвідчений Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим №6-7363, яким він заповів усе належне йому майно своїй доньці ОСОБА_4 .

03.09.2010 року ОСОБА_7 було складено заповіт, посвідчений Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим №10-1620, яким він заповів усе належне йому майно у рівних частках своїм онукам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 .

11.12.2013 року ОСОБА_7 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Орловим О.А. за реєстровим №1631, яким заповів усе належне йому майно ОСОБА_3 .

За даними спадкової справи №3/2014, заведеної 09.01.2014 року П`ятою Дніпровською державною нотаріальною конторою, після смерті ОСОБА_7 з заявами про прийняття спадщини звернулись 09.01.2014 року ОСОБА_4 , 18.01.2014 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6

11.12.2014 року КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради складено акт судово-психіатричної експертизи №45, відповідно до якого на час складання заповітів від 03.09.2010 року та 11.12.2013 року ОСОБА_7 виявляв ознаки стійкого хронічного психічного розладу у формі судинної деменції; за своїм психічним станом у вказаний період не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Вказані вище обставини не заперечувались сторонами та встановлені рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 23.03.2018 року та постановою Дніпровського апеляційного суду від 21.07.2021 року у цивільній справі №203/3778/14-ц між тими самими сторонами, які набрали законної сили, а тому в силу положень ст.82 ЦПК України не підлягають додатковому доказуванню в рамках розглядаємої цивільної справи.

При цьому, зазначеними вище судовими рішеннями було визнано недійсними заповіти, складені ОСОБА_7 03.09.2010 року та 11.12.2013 року.

Суд враховує, що в силу ч.1 ст.1266 ЦК України, позивачі, як онуки померлого ОСОБА_7 та діти померлого сина ОСОБА_7 - ОСОБА_9 , мали прав на спадкування як спадкоємці за законом першої черги за правом представлення, а в силу ст.1264 ЦК України, як спадкоємці за законом четвертої черги, в разі доведеності факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю на протязі не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Проте, заявляючи вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю з померлим спадкодавцем, позивачі не зазначили відповідних правових підстав пред`явленого позову, а також не довели належними та достатніми доказами факт постійного проживання разом із померлим ОСОБА_7 на момент його смерті однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_5 .

Так, судом встановлено, що ОСОБА_7 з 23.03.1965 року та по день смерті був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 .

Позивачка ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_5 , де за її доводами вона постійно мешкала разом із ОСОБА_7 на момент його смерті, згідно довідки №2526 від 21.03.2018 року була зареєстрована лише 20.06.2014 року.

Покази допитаних свідків та досліджені письмові докази факт постійного проживання позивачів та померлого ОСОБА_7 на момент його смерті однією сім?єю беззаперечно не підтверджують.

Крім того, суд враховує, що зазначеними вище судовими рішеннями у цивільній справі №203/3778/14-ц було визнано недійсними заповіти, складені ОСОБА_7 03.09.2010 року та 11.12.2013 року.

Таким чином, за обставинами справи на теперішній час залишається чинним заповіт, складений ОСОБА_7 та посвідчений 23.11.2001 року Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим №6-7363, за яким він заповів усе належне йому майно своїй доньці ОСОБА_4 .

З огляду на це, враховуючи наявність чинного заповіту, єдиним спадкоємцем всього майна за яким після померлого ОСОБА_7 є його донька ОСОБА_4 , а також враховуючи, що позивачі не є особами, які в силу ст.1241 ЦК України, мають право на обов`язкову частку у спадщині, факт, який просили встановити позивачі, не буде мати жодного юридичного значення для подальшої реалізації ними спадкових прав, як спадкоємцями за законом.

В зв`язку з вищезазначеним, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог за їх безпідставністю та недоведеністю.

Враховуючи відмову в задоволенні позову та положення ч.6 ст.141 ЦПК України, понесені позивачами по справі судові витрати у вигляді сплаченого судового збору слід покласти на останніх.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.1217,1223,1235,1241,1261-1266,1268-1270 ЦК України, ст.ст.2-5,10-13,76-82,141,223,258,259,263-268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини відмовити повністю.

Понесені позивачами по справі судові витрати покласти на останніх.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 21 грудня 2021 року.

Суддя С.Ю.Казак