КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2021 року м. Київ

Справа № 754/13905/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Махлай Л.Д., Немировської О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 23 червня 2021 року, ухвалене у складі судді Грегуль О.В.,

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , законним представником якого є ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про примусове виселення та зняття з реєстрації,

встановив:

У вересні 2019 року позивач ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , законним представником якого є ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, та з урахуванням уточнень, позивач просить виселити відповідачів з квартири АДРЕСА_1 та зняти їх з реєстрації в цій квартирі, посилаючись на порушення свого права власності.

Вказує, що позивач є власником зазначеної квартири на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 червня 2014 року, яким було задоволено позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» та в рахунок виконання основного зобов`язання ОСОБА_1 в розмірі 137 486,7 доларів США за договором про надання споживчого кредиту № 1 від 09.11.2007 року звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором № 69544 від 09.11.2007 року - квартиру АДРЕСА_1 , жилою площею 26,0 кв.м., загальною площею 44,8 кв.м., шляхом передачі іпотекодержателю вказаного предмету іпотеки у власність та визнання на нього права власності за іпотекодержателем АТ «Дельта Банк».

Оскільки позивач є власником квартири, а відповідачі безпідставно користуються нею, просив виселити відповідачів зі спірної квартири.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 23 червня 2021 року позов задоволено.

Виселено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 .

Знято з реєстрації ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 в кв. АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 , яка дії в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 на користь ПАТ «Дельта Банк» 1280,67 грн. судового збору. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» 640,33 грн. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказують, що суд прийняв оскаржуване рішення без будь-якого пояснення відносно висновку Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 19.03.2021 року за №102/02/38-1755, відповідно до якої виселення зі спірної квартири ОСОБА_3 , 2016 року народження, є порушенням житлових прав дитини.

Суд при винесені рішення не взяв до уваги, що спірна квартира була придбана за спільні кошти сім`ї в сумі 16000 доларів США та за отримані 09.11.2007 р. кредитні кошти банку в сумі 99000 доларів США. Вважає, що за таких обставин не можливе виселення без надання іншого житла. Аналогічні висновки, викладені Верховним Судом у постанові від 12.04.2021 року по справі №310/2950/18 та постанові від 30.10.2019 року у справі № 640/14765/15. Крім того, у постанові від 08 липня 2019 року у справі № 727/10734/16-ц Верховний Суд погодився з висновком суду про відмову в задоволенні позову, оскільки квартира, яка передана відповідачем банку в іпотеку, придбана не лише за рахунок кредитних коштів, а й з власні кошти, тому виселення без надання іншого житлового приміщення неможливо.

Вважають, що суд виніс рішення з порушенням вимог ч.4 ст. 9 ЖК Української РСР, та припустився помилки, оскільки не дослідив, що спір відносно квартири, придбаної частково за власні кошти відповідачів, потребує кардинального вирішення питання шляхом прийняття рішення щодо надання іншого житлового приміщення.

В судовому засіданні 23 вересня 2021 року відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 підтримали доводи апеляційної скарги та просили задовольнити.

Після оголошення перерви у судовому засіданні, 18 листопада 2021 року в судове засідання відповідачі не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причин неявки не повідомили.

Представники позивача та третіх осіб в судове засідання також не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

За викладених обставин колегія суддів відповідно до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України визнала за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, вислухавши пояснення відповідачів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 09 листопада 2007 року між відповідачем ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, яким відповідачу був наданий кредит у сумі 99 000 доларів США, що еквівалентно: 499 950 грн. зі строком повернення не пізніше 09.11.2030 з цільовим призначенням на придбання квартири. Також цим договором передбачено, що з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальником банком приймається застава нерухомості: двокімнатної кв. АДРЕСА_1 , яка є власністю відповідача ОСОБА_1 .

Між відповідачем ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки № 69544 від 09.11.2007 року, за яким відповідач ОСОБА_1 передав у іпотеку належну на праві власності двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею: 44,80 кв. м. у забезпечення виконання кредитних зобов`язань.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» і ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, за яким до позивача перейшло право вимоги до відповідача ОСОБА_1 за вищевказаними договорами.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 червня 2014 задоволено позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» та звернуто стягнення на предмет іпотеки: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею: 44,80 кв. м., жилою площею: 26,00 кв. м., шляхом передачі цієї квартири у власність іпотекодержателя.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 27.03.2017 здійснено реєстрацію права власності на кв. АДРЕСА_1 за позивачем.

Згідно з наявними у матеріалах справи довідками про реєстрацію місця проживання та витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва, місце проживання відповідачів зареєстроване у квартирі АДРЕСА_1 : ОСОБА_1 - з 04.09.2008 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - з 26.09.2018 року.

Відповідно до надісланої до суду Дарницьким районним у місті Києві ВДРАЦСЦМУМЮ (м. Київ), копії актового запису про народження відповідача ОСОБА_3 , 2016 року народження, його матір`ю є відповідач ОСОБА_2 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст. 391 ЦК України , власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Розпорядження своїм власним майном це виключне право позивача, як власника.

Оскільки на час вирішення даного спору право власності позивача на квартиру АДРЕСА_1 недійсним чи незаконним у передбаченому законом порядку не визнавалось; будь-яких конкретних правових доказів для обмеження права власності позивача на спірну квартиру сторона відповідачів суду не надала і судом таких доказів не здобуто, на підставі положень ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК УРСР, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

З висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову колегія суддів погоджується, висновки зроблені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відповідають обставинам справи та наявним у матеріалах справи доказам.

Згідно з положеннями статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч.ч. 2-3 ст. 109 ЖК Української РСР, громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 10 жовтня 2018 року у справі № 305/388/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що суди правильно задовольнили позов про виселення відповідачів без надання іншого житла, оскільки в іпотеку передано житловий будинок, який придбано на підставі договору купівлі-продажу від 27 квітня 2007 року та який придбано за рахунок отриманих кредитних коштів. Доводи касаційної скарги про те, що відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР неможливо виселити осіб без надання іншого жилого приміщення, у разі якщо в іпотеку передане житло, яке не було придбане за рахунок отриманих кредитних коштів є безпідставними, оскільки суди встановили, що іпотечне житло було придбано за кредитні кошти, а відтак, дійшли правильного висновку про виселення відповідачів без надання іншого житла.

У постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 334/7331/15-ц Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду погодився з рішенням суду першої інстанції про те, що відповідно до положень статті 40 Закону України «Про іпотеку» і статті 109 ЖК Української РСР відповідачі, які у добровільному порядку не звільнили житловий будинок, придбаний за рахунок кредитних коштів, на який рішенням суду звернено стягнення у рахунок погашення кредитної заборгованості, підлягають виселенню в судовому порядку.

Відповідно до висновку Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 12 квітня 2021 року у справі № 310/2950/18, враховуючи норми статті 109 ЖК Української РСР та статті 379 ЦК України, у поєднанні із главою 26 ЦК України, виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти.

У разі, якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення в цілому, що передано в іпотеку, то виселення без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення не допускається.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 червня 2014 року було задоволено позов Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Вказаним рішенням суду в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 у розмірі 137 486,70 доларів США, що за курсом НБУ складає 1098931,19 гривень за договором про надання споживчого кредиту № 1 від 09.11.2007 року звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № 69544 від 09.11.2007 року - квартиру, загальною площею 44,8 кв.м., житловою площею 26,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом передачі іпотекодержателю вказаного предмету іпотеки у власність та визнання на нього права власності за іпотекодержателем ПАТ «Дельта Банк».

Припинено право власності іпотекодавця ОСОБА_1 на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Враховуючи, що зазначене рішення суду набуло законної сили, 27 березня 2017 року державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Канівець Л.М. було здійснено реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ПАТ «Дельта Банк» ( а.с. 19, т. 1).

Частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Таким чином, встановивши, що спірна квартира АДРЕСА_1 була придбана відповідачем ОСОБА_1 за кредитні кошти та повернення кредиту було забезпечене іпотекою вказаного жилого приміщення, за рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки право власності на квартиру перейшло до іпотекодержателя ПАТ «Дельта Банк», суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги відповідачів фактично зводяться до таких тверджень: про те, що судом не було враховано висновок органу опіки та піклування про неможливість виселення малолітньої дитини зі спірного жилого приміщення та що спірна квартира була придбана також і за особисті кошти в сумі 16 000 доларів США, а тому відповідачі не можуть бути виселені без надання їм іншого жилого приміщення.

Проте зазначені доводи колегія суддів відхиляє, оскільки висновків суду першої інстанції вони не спростовують.

Як вбачається зі змісту п.1.1 договору про надання споживчого кредиту № 0 від 09 листопада 2007 року, укладеного між АКІБ «Укрсиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_1 позичальнику були надані кредитні кошти в сумі 99 000 доларів США, що дорівнює еквіваленту 499 950 грн.

Відповідно до п.1.4 договору, цільове призначення кредиту - на придбання квартири.

Згідно з п.2.1 договору, з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника банком приймається застава нерухомості - двокімнатної квартири АДРЕСА_3 та є власністю ОСОБА_1 ( а.с. 162-167, т. 1).

Як вбачається з п.1.2 договору іпотеки № 69544 від 09 листопада 2007 року, укладеного між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 , ринкова вартість предмета іпотеки - квартири АДРЕСА_1 , згідно звіту суб`єкта оціночної діяльності, становить 555 874 грн. ( а.с. 168- 170, т. 1).

Разом з тим, як вбачається з договору купівлі-продажу квартири, укладеного 09 листопада 2007 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ( продавцями) та ОСОБА_1 (покупцем), посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С. 09 листопада 2007 року за реєстровим № 5891, продаж квартири вчинено за 499 950 грн., які повністю сплачено покупцем продавцям до підписання цього договору. Покупець купує квартиру в тому числі і за кошти, одержані за кредитним договором, укладеним між покупцем та АКІБ «Укрсиббанк».

Відповідно до пунктів 4, 5 договору купівлі-продажу, продавці своїми підписами під цим договором підтверджують факт повного розрахунку за продану квартиру, одержання від покупця грошей в сумі 499 950 грн. та відсутність по відношенню до нього будь-яких претензій фінансового характеру. Зазначену в цьому договорі ціну продавці вважають вигідною для них, її розмір не пов`язаний зі збігом якихось важких для них обставин і повністю їх задовольняє ( а.с. 216, т.1).

З викладеного вбачається, що вартість квартири у сумі 499 950 грн., за яку її було придбано відповідно до договору купівлі-продажу, повністю співпадає з розміром отриманого ОСОБА_1 кредиту, цільовим призначенням якого є придбання вказаної квартири. Жоден з вищевказаних договорів не містить вказівки про розмір суми, яка була сплачена за рахунок особистих коштів ОСОБА_1 .

Отже, доводи відповідачів про те, що фактично квартира була придбана за 115 тисяч доларів США, тобто за 99 000 доларів США, отриманих в кредит, та 16 000 доларів США, що належали відповідачу особисто, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки спростовуються змістом договору купівлі-продажу квартири.

З цих же підстав колегія суддів не приймає до уваги просту письмову розписку продавця квартири ОСОБА_5 від 09.11.2007 року про отримання нею від ОСОБА_1 115 000 доларів США за продану квартиру, оскільки вона суперечить змісту пунктів 3-5 договору купівлі-продажу квартири, її зміст не підтверджується іншими належними та допустимими доказами.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки спірна квартира була придбана виключно за кредитні кошти, а належних та допустимих доказів придбання квартири частково за особисті кошти в сумі 16 000 доларів США - відповідачем не надано, тому висновок суду першої інстанції про наявність підстав для виселення відповідачів зі спірної квартири без надання їм іншого жилого приміщення є правильним.

Доводи апеляційної скарги щодо неприйняття до уваги судом висновку Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації як органу опіки та піклування про те, що виселення дитини ОСОБА_3 , 2016 року народження, є порушенням житлових прав дитини, - колегія суддів також відхиляє виходячи з наступного.

Частинами 1, 4 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Як вбачається з витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про осіб, зареєстрованих у жилому приміщенні - квартирі АДРЕСА_1 , відповідач ОСОБА_1 був зареєстрований у спірній квартирі 04 вересня 2008 року ( а.с. 87, т. 1).

Відповідно до п.2.4.6 договору іпотеки іпотекодавець зобов`язаний не надавати дозвіл на реєстрацію в житлових приміщеннях, що складають предмет іпотеки, фізичних чи юридичних осіб без згоди іпотекодержателя.

Разом з тим, відповідно до вказаного витягу з Реєстру, місце проживання відповідачів ОСОБА_2 , 1993 року народження, та її сина ОСОБА_3 , 2016 року народження, було зареєстроване у спірній квартирі 26 вересня 2018 року, тобто вже після того, як ПАТ «Дельта Банк» набув права власності на переданий йому за рішенням суду у власність предмет іпотеки ( 27 березня 2017 року).

Відповідно до наявної у матеріалах справи копії актового запису про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складеного Дарницьким районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану 29 грудня 2016 року, на підставі медичного свідоцтва про народження від 05 листопада 2016 року, виданого комунальним некомерційним підприємством «Київський міський медичний центр «Академія здоров`я людини», підстава запису відомостей про батька - заява матері від 29.12.2016 року. При цьому місце проживання та місце реєстрації матері - ОСОБА_2 , 1993 року народження, зазначено: АДРЕСА_4 , приватний будинок ( а.с. 141, т. 1).

За викладених обставин, вбачається, що станом на момент переходу права власності від іпотекодавця ОСОБА_1 до іпотекодержателя ПАТ «Дельта Банк» у березні 2017 року ні ОСОБА_2 , ні її малолітній син ОСОБА_3 не мали права користування предметом іпотеки, та мали інше зареєстроване місце проживання, а тому висновок органу опіки та піклування про порушення житлових прав малолітнього ОСОБА_3 є необґрунтованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 посилався також на те, що 16 вересня 2021 року було виявлено, що на день ухвалення оскаржуваного рішення ПАТ «Дельта Банк» уже не був власником квартири, та суд розглядав справу і ухвалював рішення в інтересах неналежного позивача, оскільки 19 січня 2021 року ПАТ «Дельта Банк» уклав договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , відповідно до якого новим власником квартири є ОСОБА_7 .

Однак зазначені посилання не можуть бути прийняті до уваги як підстава для скасування законного і обґрунтованого рішення суду, оскільки позивач ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду з даним позовом 20 вересня 2019 року та за результатами розгляду спору судом першої інстанції було встановлено, що на час звернення банку до суду з даним позовом право ПАТ «Дельта Банк» як власника квартири було порушено, а тому підлягає захисту шляхом усунення перешкод у здійсненні права власності - виселення відповідачів зі спірної квартири та зняття їх з реєстраційного обліку.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Отже, оскаржуване рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374- 376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 23 червня 2021 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 17 грудня 2021 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Махлай Л.Д.

Немировська О.В.