МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ_ ______
Справа №521/6951/21
Пр. №2/521/3495/21
08 грудня 2021 року м. Одеса
Малиновський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді Сегеди О.М.,
при секретарі Кіреу Д.С., за участю
представника позивача адвоката Бірюкова А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальтністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради, про визнання противоправними дій та скасування рішення про реєстрацію місця проживання,
06 травня 2006 року в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за Кредитним договором №1661-08 ПОУ К від 06 травня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений Іпотечний договір, за умовами якого остання передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві власності.
Зазначав, що 06 травня 2006 року на квартиру АДРЕСА_1 на підставі Іпотечного договору від 06 травня 2006 року було накладено заборону.
13 лютого 2012 року між АК «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» були укладені Договір факторингу №2 та Договір про відступлення права вимоги, за умовами яких право вимоги за Кредитним договором №1661-08 ПОУ К від 06 травня 2006 року та за Іпотечним договором від 06 травня 2006 року перейшло до ТОВ «Кей-Колект».
Відповідно до п.2.4.7 Іпотечного договору від 06 травня 2006 року ОСОБА_1 зобов`язувалась не надавати дозвіл на реєстрацію в квартирі АДРЕСА_1 , яка знаходиться в іпотеці, фізичних та юридичних осіб без згоди іпотекодержателя.
Стверджував, що оскільки ні АКІБ «УкрСиббанк», ні ТОВ «Кей-Колект» не надавали згоди на реєстрацію будь-кого в спірній квартирі, то ОСОБА_3 ,1981 року народження зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 , без достатніх правових підстав.
Посилаючись на порушення своїх прав, позивач просив суд визнати дії ОСОБА_1 противоправними та відновити становище яке існувало до порушення, шляхом скасування реєстрації місця проживання ОСОБА_2 , 1981 року народження за адресою: АДРЕСА_2 .
Ухвалою суду від 30 червня 2021 року у даній справі було відкрито провадження та призначено судове засідання. Вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного провадження (а.с. 43-45).
Представник позивача, діючий за довіреністю від 18 січня 2020 року в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити, раніше надав до суду заяву про заочний розгляд справи (а.с. 36, 47, 48, 55, 59, 71, 78, 84).
Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України (а.с.50, 51, 52, 53, 73-74).
Представник Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, діючий за довіреністю від 11 січня 2021 року в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України (а.с. 49, 54, 63, 77).
Згідно ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У зв`язку з неявкою відповідачів та не повідомленням ними про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 223 ЦПК України, суд, зі згоди позивача, вважає за можливе розглядати справу в заочному порядку та ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд вважає, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються Цивільним Кодексом України, Законом України «Про іпотеку», тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами.
06 травня 2006 року в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за Кредитним договором №1661-08 ПОУ К від 06 травня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений Іпотечний договір, за умовами якого остання передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 21,1 кв.м., у тому числі житловою площею 12,2 кв.м. яка належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажц від 06 травня 2006 року (а.с. 13-15).
Встановлено, що 06 травня 2006 року на квартиру АДРЕСА_1 на підставі Іпотечного договору від 06 травня 2006 року було накладено заборону.
13 лютого 2012 року між АК «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» були укладені Договір факторингу №2 та Договір про відступлення права вимоги, за умовами яких право вимоги за Кредитним договором №1661-08 ПОУ К від 06 травня 2006 року та за Іпотечним договором від 06 травня 2006 року перейшло до ТОВ «Кей-Колект» (а.с. 16-18, 19-20).
Судом встановлено, що ТОВ «Кей-Колект» є юридичною особою та здійснює своє діяльність на підставі Статуту, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадягських формувань (а.с. 23, 24, 25-30).
З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_3 , 1981 року народження зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 на правах члена сім`ї власника і тому наділений правом користування відповідно до ст. 405 ЦК України та зберігає це право протягом часу перебування будинку в іпотеці.
Доказів, які б свідчили про обратне, матеріали справи не містять.
Суд звертає увагу на те, що Цивільний кодекс України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.
Відповідно до ст. ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Частиною 1 ст. 575 ЦК України встановлено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Статтею 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Відповідно до ст. 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При користуванні предметом іпотеки іпотекодавець повинен не припускати погіршення стану предмета іпотеки та зменшення його вартості понад норми його звичайної амортизації (зносу).
Іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.
Відповідно до ч. 2 ст. 10 цього Закону іпотекодавець повинен своєчасно повідомляти іпотекодержателя про будь-яку загрозу знищення, пошкодження, псування чи погіршення стану предмета іпотеки, а також про будь-які обставини, що можуть негативно вплинути на права іпотекодержателя за іпотечним договором.
Право користування об`єктом іпотеки може здійснюватися виключно на згодою іпотекодержателя, тобто без наявності письмової згоди останнього, будь-яка особа позбавлена можливості здійснити реєстрацію свого місця проживання на об`єкті, що є предметом іпотеки.
Отже, наведене свідчить, що власник квартири АДРЕСА_1 , яка знаходиться в іпотеці вправі, відповідно до положень наведеного законодавства, реєструвати в ньому своїх рідних членів сім`ї (зокрема малолітніх та неповнолітніх дітей за згодою батьків, дружину), а також інших осіб при відповідній наявності належного дозволу іпотекодержателя такої квартири, обов`язок щодо чого передбачений ст. 9 Закону України «Про іпотеку».
Відповідно до ст. 23 Закону України «Про іпотеку», у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.
Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.
Відповідно до положень ст. 3 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяженням є право обтяжувача на рухоме майно боржника або обмеження права боржника чи обтяжувача на рухоме майно, що виникає на підставі закону, договору, рішення суду або з інших дій фізичних і юридичних осіб, з якими закон пов`язує виникнення прав і обов`язків щодо рухомого майна. Відповідно до обтяження в обтяжувача і боржника виникають права і обов`язки, встановлені законом та/або договором. Вимоги до правочину, на підставі якого виникає обтяження, встановлюються законом.
Згідно зі ст. 8 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», якщо інше не встановлено законом або правочином, на підставі якого виникло обтяження, боржник, у володінні якого знаходиться предмет обтяження, може використовувати його відповідно до цільового призначення, а також отримувати продукцію, плоди і доходи від предмета обтяження. При користуванні предметом обтяження боржник повинен не припускати погіршення його стану та необґрунтованого зменшення вартості понад норми амортизації (зносу).
Абзацом 6 п. 18 постанови Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру», доповненої постановою Кабінету Міністрів України № 481 від 27 травня 2020 року, визначено, що у разі перебування житла в іпотеці, довірчій власності як способу забезпечення виконання зобов`язань для реєстрації місця проживання особи додатково подається письмова згода відповідного іпотекодержателя або довірчого власника.
Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що власник нерухомого майна, що знаходиться в обтяженні та є предметом іпотеки, може використовувати його тільки за цільовим призначенням та розпоряджатися останнім тільки за наявності відповідної згоди іпотекодержателя.
Згідно п.2.4.7 Договору іпотеки іпотекодавець брав зобов`язання не реєструвати в житлових приміщення, які складають Предмет іпотеки, зокрема, фізичних осіб.
Як убачається з матеріалів справи, реєстрація відповідача була здійснена після укладення договору іпотеки та без отримання згоди іпотекодержателя ТОВ «Кей-Колект».
Відповідно до ч.1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.
Частиною 1 ст. 33 цього Закону встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст.12 цього Закону.
Згідно ч.3 ст.33 Закону, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Частиною 1 ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч,1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ч.1ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Звертаючись до суду позивач не зазначив, яким чином реєстрація відповідача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в іпотечному майні, а саме у квартирі АДРЕСА_1 , порушує права чи інтереси ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ».
Крім того, в матеріалах справи відсутні докази про наявність рішення суду або виконавчого напису нотаріуса щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, чи щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у відповідності з положеннями ст.ст. 36-38 Закону України «Про іпотеку».
Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку», одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.
Згідно ч.3 ст.109 ЖК УРСР звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом.
За таких обставин, суд вважає, що реєстрація відповідача в квартирі АДРЕСА_1 , яка перебуває в іпотеці, не порушує прав позивача.
Така позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 03.03.2021 р. при розгляді справи № 161/7351/19.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Отже, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.
У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
У зв`язку із цим, відповідно до статті 16 ЦК України вимоги про зняття особи з реєстрації за місцем проживання можливе лише при вирішенні спору про житлові права, проте відповідних вимог позивачем не заявлено.
Таким чином, суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту щодо визнання дії ОСОБА_1 противоправними та відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом скасування реєстрації місця проживання відповідача у квартирі АДРЕСА_1 є неналежним способом захисту, а тому у задоволенні позову слід відмовити.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідачами по справі до суду не було надано жодних заперечень проти позову та доказів у підтвердження цих заперечень. Своїм правом бути присутньою у судових засіданнях відповідачка також розпорядилася на власний розсуд.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.
Судовий збір у справі складає 2270,00 грн., які сплачені позивачем при зверненні до суду у повному обсязі (а.с. 1).
Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, то судовий збір не повертається.
Керуючись ст. ст. 16, 203, 215, 256, 257, 317, 328, 346, 388, 391 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 280-289, 354 ЦПК України, суд,
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальтністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради, про визнання противоправними дій та скасування рішення про реєстрацію місця проживання залишити без задоволення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення суду складено 17 грудня 2021 року.
Суддя: О.М. Сегеда