КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 363/3499/18 Головуючий у 1-й інст. - Рудюк О.Д.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Заришняк Г.М., Кулікова С.В.,

при секретарі Загородній С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 29 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням,-

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2018 року позивачі звернулись до Вишгородського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, в якому просили стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 майнову шкоду в розмірі 152 375 грн 60 коп., моральну шкоду в розмірі 20 000 грн 00 коп., стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі 30 000 грн 00 коп., стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 витрати на правову допомогу в розмірі 8 000 грн 00 коп.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилалися на те, що 13 січня 2016 року близько 18 години 30 хвилин водій ОСОБА_5 керуючи рейсовим автобусом «Галаз 3209.60», державний номер НОМЕР_1 та рухаючись автодорогою «Київ-Овруч» з с. Демидів у напрямку с. Лютіж Вишгородського району Київської області, на 34 км+800 м вказаної автодороги, проявив неуважність та злочинну недбалість, порушуючи вимоги п.2.3. б Правил дорожнього руху України, маючи технічну можливість виявити биття пари задніх лівих коліс одне об одне та об інші елементи автобуса (ходової частини, кузова), а також розхитування задньої частини автобуса, належним чином не стежив за технічним станом керованого транспортного засобу, своєчасно не вжив заходів для його зупинки й перевірки технічного стану, забезпечення безпеки дорожнього руху, що призвело до поступового відкручування за рахунок послаблення усіх гайок кріплення й самовільного сходження на зустрічну смугу руху задніх лівих коліс, з матиці під час руху автобусу, внаслідок чого стався наїзд на відокремлене від автобуса колесо автомобіля «Mitsubishi Lancer», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_6 , який рухався зустрічною смугою руху, що призвело до втрати керування автомобілем, який виїхав за межі автодороги ліворуч і зіткнувся з деревом.

Внаслідок ДТП пошкоджено автомобіль «Mitsubishi Lancer», д.н.з. НОМЕР_2 власником якого, є ОСОБА_3 , вартість матеріального збитку заподіяного власнику транспортного засобу становить 148 103 грн 70 коп. Крім того, для встановлення вартості матеріального збитку автомобілю ОСОБА_3 поніс витрати на проведення автотоварознавчого дослідження у розмірі 1 700 грн 00 коп. Крім цього, ОСОБА_3 заподіяні моральні страждання.

Крім того, в результаті ДПТ ОСОБА_4 , який керував автомобілем «Mitsubishi Lancer», д.н.з. НОМЕР_2 , отримав тілесні ушкодження та потребував медичного лікування. На лікування ОСОБА_4 витрачено 2 571 грн 90 коп. Разом з тим, в результаті отриманих травм, ОСОБА_4 зазнав моральних страждань.

На час скоєння ДТП власником рейсового автобуса «Галаз 3209.60» державний номер НОМЕР_1 був приватний підприємець ОСОБА_1

ОСОБА_7 на час ДТП перебував у трудових відносинах з ОСОБА_1 . Таким чином, ОСОБА_1 , як власник джерела підвищеної небезпеки та фізична особа, працівник якої завдав шкоду під час виконання трудових обов`язків, згідно деліктного зобов`язання має нести цивільну відповідальність по відшкодуванню шкоди внаслідок ДТП.

Вироком Вишгородського районного суду Київської області від 01 червня 2018 року ОСОБА_8 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 07 серпня 2018 року вирок Вишгородського районного суду Київської області від 01 червня 2018 року в частині визнання ОСОБА_8 винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, залишено без змін.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 29 червня 2021 року позов ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 майнову шкоду (збитки) в розмірі 152 375 грн 60 к., та моральну (немайнову) шкоду в розмірі 20 000,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 моральну (немайнову) шкоду в розмірі 30 000,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_4 витрати на правову допомогу, у зв`язку із розглядом справи у розмірі 8 000,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, 27 жовтня 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій посилається на те, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права та просить скасувати рішення Вишгородського районного суду Київської області від 29 червня 2021 року в повному обсязі.

Посилається на те, що у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_7 внаслідок зіткнення автомобіля з деревом пасажиру ОСОБА_9 заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, а водію автомобіля ОСОБА_4 легкі тілесні ушкодження, але останній до лікарні не звертався та в стаціонарі не знаходився.

Також відносно звіту про визнання вартості збитків №13367 від 06 жовтня 2016 року зазначає те, що про час та день проведення оцінки ні власник майна, ні ОСОБА_7 не були повідомлені.

Крім того, адвокатом Науменком М.П. було подано клопотання про залучення ОСОБА_7 відповідачем по даній справі, але суд ніякої процесуальної дії не вчинив.

Від учасників справи відзиви на апеляційну скаргу не надходили.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просив задовольнити.

ОСОБА_4 та ОСОБА_10 заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що допущені ОСОБА_7 порушення Правил дорожнього руху України знаходяться в прямому причинному зв`язку з дорожньо - транспортною пригодою, що призвело до заподіяння потерпілим ОСОБА_9 та ОСОБА_4 тілесних ушкоджень. Майнова шкода підлягає стягненню з власника транспортного засобу «Галаз 3209.60», д.н.з. НОМЕР_1 , а саме ОСОБА_1 відповідно до ст. 1187 ЦК України.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено та апеляційним судом перевірено, що вироком Вишгородського районного суду Київської області від 01 червня 2018 року визнано винним ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України і призначено йому покарання три роки позбавлення волі з позбавленням права керувати усіма видами транспортних засобів на три роки.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 07 серпня 2018 року апеляційні скарги ОСОБА_7 та ОСОБА_1 залишені без задоволення. Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_9 задоволено.

Вирок Вишгородського районного суду Київської області від 01 червня 2018 року щодо ОСОБА_7 в частині вирішення цивільного позову потерпілого про відшкодування моральної шкоди змінено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_9 у рахунок відшкодування моральної шкоди 90 000,00 грн. У решті вирок Вишгородського районного суду Київської області від 01 червня 2018 року залишено без змін.

Постановою Верховного суду від 17 березня 2020 року касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 - задоволено частково.

Вирок Вишгородського районного суду київської області від 01 червня 2018 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 07 серпня 2018 року щодо ОСОБА_7 змінено. Застосовано до засудженого ОСОБА_7 положення ст.75 КК України, звільнено його від відбування основного покарання у виді позбавлення волі на строк три роки з випробуванням та іспитовим строком тривалістю три роки.

Як встановлено, вироком Вишгородського районного суду Київської області від 01 червня 2018 року, ухвалою апеляційного суду Київської області від 07 серпня 2018 року та постановою Верховного суду від 17 березня 2020 року, 13 січня 2016 року близько 18 год. 30 хв., водій ОСОБА_7 , керуючи рейсовим автобусом «Галаз 3209.60», д.н.з. НОМЕР_1 та рухаючись автодорогою «Київ-Овруч» з с. Демидів у напрямку с. Лютіж Вишгородського району, на 34 км + 800 м вказаної автодороги, проявив неуважність та злочинну недбалість, і на порушення вимог п.2.3 б ПДР України, маючи технічну можливість виявити биття пари задніх лівих коліс одне об одне та об інші елементи автобуса (ходової частини, кузова), а також розхитування задньої частини автобуса, належним чином не стежив за технічним станом керованого транспортного засобу, своєчасно не вжив заходів для його зупинки й перевірки технічного стану, забезпечення безпеки дорожнього руху, що призвело до поступового відкручування за рахунок послаблення усіх гайок кріплення і самовільного сходження на зустрічну смугу руху задніх лівих коліс з матиці під час руху автобусу, унаслідок чого стався наїзд на відокремлене від автобуса колесо автомобіля «Mitsubishi Lancer», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням потерпілого ОСОБА_4 , який рухався зустрічною смугою руху, що призвело до втрати керування автомобілем, який виїхав за межі автодороги ліворуч і зіткнувся з деревом.

Внаслідок зіткнення автомобіля з деревом пасажиру потерпілому ОСОБА_9 заподіяно тяжкі тілесні ушкодження небезпечні для життя в момент заподіяння, а водію автомобіля потерпілому ОСОБА_4 заподіяно легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я у виді ЗТГК: забій грудної клітини, забійна рана лівої кісті, розтягнення зв`язувального апарату шийного відділу хребта, частковий розрив лівого грудинно-ключичного зчленування, розтягнення зв`язок лівого тазостегнового суглобу, різана рана лівої кісті, виражений больовий синдром.

Таким чином, ОСОБА_7 порушив п.2.3 б Правил дорожнього руху України, зокрема для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі.

Допущені ОСОБА_11 порушення Правил дорожнього руху України знаходяться в прямому причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою та призвели до заподіяння потерпілим ОСОБА_9 та ОСОБА_4 тілесних ушкоджень.

Частиною 6 статті 82 ЦПК України передбачено, що вирок суду у кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , ОСОБА_3 є власником автомобіля «Mitsubishi Lancer» д.н.з. НОМЕР_2 .(т. 1, а.с. 62).

Як вбачається, із звіту про визначення вартості збитків №13367 від 06 жовтня 2016 року, складеного ФОП ОСОБА_12 , вартість матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу «Mitsubishi Lancer», д.н.з. НОМЕР_2 , станом на 06 жовтня 2016 року складає 148 103 грн 70 коп. (т.1, а.с. 38-47).

Крім того, ОСОБА_3 за звіт про визначення вартості збитків №13367 від 06 жовтня 2016 року, сплатив ФОП ОСОБА_12 1 700,00 грн., що підтверджується квитанцією, товарним чеком від 04 жовтня 2016 року.

Відповідно до довідки КЗ «Вишгородська центральна районна лікарня» від 13 січня 2016 року, ОСОБА_4 звернувся до травмпункту та встановлено діагноз ЗТГК: забій грудної клітини,забійна рана лівої кісті.

На лікування ОСОБА_4 , ОСОБА_3 понесені витрати у розмірі 2 571 грн 90 коп., що підтверджується фіскальним чеком «ПП Клініка Медіком » від 14 січня 2016 року на суму 1 568 грн 95 коп., фіскальним чеком «Аптека №30 ТОВ Сіріус» від 14 січня 2016 року на суму 150 грн 59 коп., фіскальним чеком «Аптека №11» від 13 січня 2016 року на суму 202 грн 36 коп., а також розрахунковою квитанцією ЯААА №1496161 про сплату договору співстрахування добровільного медичного страхування на суму 650 грн.

Відповідно до ст.1166 ЦК України, шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ст.1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що заподіяна ОСОБА_3 майнова шкода у розмірі 152 375 грн 60 коп. підлягає стягненню з власника транспортного засобу «Галаз 3209.60», д.н.з. НОМЕР_1 , а саме ОСОБА_1 відповіднодо статті 1187 ЦК України.

Щодо вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення моральної шкоди з ОСОБА_1 , суд дійшов правильного висновку, що відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльність відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно до ч.1 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Враховуючи обсяг переживань, яких зазнав ОСОБА_3 у зв`язку з пошкодженням майна, а також переживань, яких зазнав ОСОБА_4 у зв`язку з відновленням здоров`я, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача завданої ним моральної шкоди ОСОБА_3 у розмірі 20 000 грн, а також завданої відповідачем моральної шкоди ОСОБА_4 у розмірі 30 000 грн.

Доводи апеляційної скарги щодо незгоди з визначенням вартості збитків та розміру послуг експерта колегія суддів не приймає до уваги , оскільки відповідачем не надано висновку вартості збитків на спростування звіту про визначення вартості збитків № 13376 від 06.10 2016 року, складеного ФОП ОСОБА_12 .

Доводи апеляційної скарги щодо незаконного стягнення судом моральної шкоди на користь позивачів, колегія суддів не приймає до уваги.

Відповідно до ст. 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Таким чином, сам факт вчинення ОСОБА_7 дорожньо- транспортної пригоди внаслідок якої водію автомобіля «Mitsubishi Lancer», д.н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_4 заподіяно легкі тілесні ушкодження, а власнику автомобіля «Mitsubishi Lancer», д.н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_14 матеріальну шкоду, однозначно свідчить про спричинення позивачам моральної шкоди, яка призвела до моральних страждань, фізичного болю, нервового стресу та порушення звичайного ритму життя потерпілих від дорожньо- транспортної пригоди.

Твердження апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права в частині порушення прав ОСОБА_7 , колегія суддів не приймає до уваги, оскільки ОСОБА_7 не є стороною у даній справі і судом не вирішувалось жодних питань стосовно прав та обов`язків ОСОБА_7 у даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За встановлених обставин, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та порушення прав скаржника.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 29 червня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 грудня 2021 року.

Головуючий

Судді