Справа № 485/239/19
Провадження № 2/485/1/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2021 року м. Снігурівка

Снігурівський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого - судді Квєтка І.А.,

секретар судового засідання Семенака А.Г.,

за участю відповідача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Снігурівка в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Снігурівського районного нотаріального округу Шульга Тетяна Володимирівна, про визнання заповіту недійсним та його скасування,

установив:

У лютому 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним.

В обрунтування позову вказала, що є донькою ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За життя, 05 лютого 2015 року батько склав заповіт, згідно з яким на випадок своєї смерті заповідав їй все своє майно.

Після смерті батька вона звернулася до приватного нотаріуса Шульги Т.В. за оформленням спадкових прав, де дізналась, що 24 липня 2018 року секретарем Афанасіївської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області Ковальок О.С. був посвідчений заповіт ОСОБА_4 , згідно з яким квартиру АДРЕСА_1 , батько заповів ОСОБА_1 , своїй співмешканці.

На час складання другого заповіту ОСОБА_4 страждав на хвороби сердця та цукровий діабет, у зв`язку із чим проходив лікування. Одночасно, батько зловживав алкогольними напоями, внаслідок чого у нього спостерігались приступи агресії і провалів у пам`яті, стан його здоров`я останнім часом значно погіршився, у зв`язку із чим він не міг усвідомлено вчиняти будь-які нотаріальні дії.

З урахуванням зазначеного та на підставі ст..ст.203, 215, 225, 1257 ЦК України позивач просить суд визнати недійсним та скасувати заповіт ОСОБА_4 від 24 липня 2018 року, посвідчений секретарем Афанасіївської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області за реєстровим №89.

У судове засідання позивач та її представик не з"явилися. Від представника позивача ОСОБА_5 надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність. Будучи присутньою попередньо позивач суду у судовому засіданні надала пояснення про те, що її батько до смерті проживав із співмешканкою ОСОБА_1 у м.Снігурівка. Раніше батько склав заповіт на неї, говорив, що боїться залишитися без квартири. Після смерті батька дізналася про існування заповіту батька на співмешканку. Він не міг це зробити при здоровому глузді. З 2015 року батько хворів на цукровий діабет, від лікування часто відмовлявся, втікав із лікарень, зловживав спиртними напоями. Внаслідок цього у нього прогресувало захворювання сердця. Батько лікувався у лікарнях м.Одеса, м.Миколаїв та м.Снігурівка. Останнім часом помічала у батька психічні розлади: він міг просто так кричати у вікно, у нього різко змінювався настрій, то він впадав у депресію, то був агресивним, заговорювався, часто повторювався, про одні й ті самі події міг розказувати декілька разів, мав провали у пам`яті. З цього приводу за її ініціативи батько звертався до психіатра. Крім того, заповіт на ім`я відповідачки був підписаний батьком в хворобливому стані не за місцем проживання в м.Снігурівка, а в с.Афанасіївка Снігурівського району.

Відповідач та її представник позовні вимоги позивачки не визнали, просили відмовити у їх задоволенні за безпідставністю. Відповідачка пояснила, що з померлим перебувала у цивільному шлюбі близько п`яти років. У 2017 році він поїхав до м. Одеси до доньки, на лікування, але був недовго та повернувся додому. ОСОБА_4 хворів на сахарний діабет, в нього отікали ноги, він періодично лікував серце, легені. У її присутності він зателефонував доньці та попросив, щоб вона приїхала, на що остання відмовила, тому чоловік переписав заповіт на неї. З 22 липня 2018 року чоловік лікувався у Снігурівській ЦРЛ, 24 липня вона забрала його з лікарні і на прохання останнього оформили заповіт. Заповіт посвідчили в Афанасіївській сільській раді за місцем її проживання, на момент складання заповіту померлий ніяких сумнівів щодо дієздатності не викликав, його хвороба не впливала на його психічний стан. Після посвідчення заповіту одразу ж відвезли ОСОБА_4 до лікарні, звідки його виписали через три дні. Вважають, що позивачем не надано допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, оскільки свідки є зацікавленими особами, а висновки експертів необгрунтовані.

Третя особа приватний нотаріус Шульга Т.В. подала суду заяву про слухання справи у її відсутність, заперечень щодо позовних вимог позивачки не мала.

Дослідивши докази усправі, суд дійшов до таких висновків.

Згідно зі ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

У ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

Згідно з ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною 1 ст.225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц (провадження № 61-11268св18) зроблено висновок, що: «тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). […] Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними».

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (ч.2 ст.1257 ЦК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2018 року в справі № 756/14304/15-ц (провадження № 61-11896св18) зроблено висновок по застосуванню частини другої статті 1257 ЦК України та вказано, що «для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Снігурівка Миколаївської області помер ОСОБА_4 , про що Снігурівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Миколаївській області 15 серпня 2018 року внесено актовий запис про смерть №264, що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим повторно у вересні 2018 року (а.с.12 т. 1).

Позивач є донькою померлого ОСОБА_4 ; родинні відносини підтверджені копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 23 березня 1971 року Снігурівським райбюро ЗАГСу Миколаївської області, актовий запис №53 від 23 березня 1971 року, та копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 , виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Снігурівського районного управління юстиції Миколаївської області, актовий запис №134 від 14 вересня 1991 року, на підтвердження зміни прізвища з ОСОБА_6 на ОСОБА_7 (а.с.8-9 т. 1).

Відповідно до посвідченого приватним нотаріусом Снігурівського районного нотаріального округу Миколаївської області Лєбєдєвою І.М. заповіту від 05 лютого 2015 року, ОСОБА_4 на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: все майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося і взагалі все те, на що за законом матиме право і що буде належати на момент смерті, заповів дочці ОСОБА_3 ; заповіт зареєстровано в реєстрі за №26 (а.с. 6 т. 1).

За звернення до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті батька, листом приватного нотаріуса Снігурівського районного нотаріального округу Шульги Т.В. від 19 листопада 2018 року №305/02-14/31/2018 позивачці повідомлено, що спадкова справа після смерті її батька ОСОБА_4 заведена на підставі заяви спадкоємиці за заповітом, посвідченого 24 липня 2018 року секретарем Афанасіївської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області Ковальок О.С. за реєстровим №89, щодо належної йому квартири АДРЕСА_1 (а.с.7 т. 1), й таке підтверджено копією спадкової справи №31/2018 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 (а.с.49-81 т. 1).

Відповідно до довідки Виконавчого комітету Снігурівської міської ради Миколаївської області від 21 серпня 2018 року №861/02-2.5, ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , був зареєстрований та проживав в АДРЕСА_2 , з 07 травня 1992 року по день своєї смерті; з ним був зареєстрований ОСОБА_8 (син відповідачки) (а.с.58 т. 1).

Свідок ОСОБА_9 суду показала, що з ОСОБА_4 були кумами. На протязі 30 років спілкувалися, чоловік часто бував у нього у гостях. ОСОБА_4 дуже часто хворів та перебував на лікуванні. У 2017 році хресник відвіз його до доньки ОСОБА_10 , де він був три місяці, з донькою відносини були нормальні. ОСОБА_4 зловживав спиртними напоями, як вип`є був неадекватним, періодично виганяв відповідачку з дому. Неодноразово тікав з лікарні, дуже погано пересувався, забувався. Їй було відомо, що ОСОБА_4 склав заповіт на доньку ОСОБА_10 , про це їй казав сам ОСОБА_4 . Також казав, що відповідачка вимагала, щоб вони уклали шлюб. Востаннє спілкувалися з ним перед смертю, він був дуже агресивним, при розмові повторювався, межувався.

Свідок ОСОБА_11 суду пояснила, що з ОСОБА_4 також були кумами. У листопаді 2017 року зустріла кума, він казав, що виганяв з дому ОСОБА_12 , та залишив заповіт на доньку. У січні 2018 року були в нього вдома, тоді ОСОБА_4 казав, що ноги дуже болять. Пізніше бачилися з ним, він випивав, просив грошей, потім потрапив до лікарні. Коли продав автомобіль, взагалі розпився. Востаннє спілкувалися перед смертю, вони з ним сварилися. Ноги в нього хворіли давно, в легенях була рідина, у грудні 2017 року був у доньки, де лікувався.

Свідок ОСОБА_13 суду пояснила, що сім`ю ОСОБА_4 знала добре, дружили сім`ями. Востаннє ОСОБА_4 бачила у січні 2017 року, заносили разом з ОСОБА_11 йому обід. Останній мав складний характер, змолоду був імпульсивний, коли був тверезий, то був адекватний. Мав хворобу з ногами.

Свідок ОСОБА_14 показала, що ОСОБА_4 є її хрещеним. З останнім спілкувалися, сплачувала йому за комунальні платежі, востаннє бачила його влітку біля магазину АТБ, стояв з тростиною, казав, що дуже хворіє, періодично лікується, розмовляв нормально.

Свідок ОСОБА_15 суду пояснила, що була знайома з ОСОБА_4 , постійно спілкувалися по телефону. Останій казав, що винен великі кошти у банк, періодично позичала йому кошти на лікування, говорив також, що виганяє відповідачку з дому. Він часто заговорювався, періодично тікав з лікарні, востаннє спілкувалися 23 липня 2018 року по телефону, був нетверезий, спілкування не відбулося. Їй було відомо, що заповіт складений на доньку ОСОБА_10 , стосовно іншого заповіту нічого невідомо. ОСОБА_4 мав хворе серце, хворів на ноги, діабет, часто випивав.

Свідок ОСОБА_16 пояснила, що сім`ю ОСОБА_4 знає давно, були кумами. ОСОБА_4 постійно перебував на заробітках, після смерті дружини перестав виїзждати, почав жити у м. Снігурівка. Про те, що він співмешкав з відповідачкою дізналася тільки на його поховані. Про ОСОБА_12 знала з його слів. Він казав, що заповіт залишив на доньку, щодо другого заповіту невідомо.

Свідок ОСОБА_17 суду показала, що була сусідкою ОСОБА_4 . У її присутності він телефонував доньці, просив її приїхати, бо йому дуже важко, попереджав, що залишить квартиру ОСОБА_12 . ОСОБА_4 мав хворе серце, у нього був інсульт, не слухалася одна рука, вони з чоловіком возили його у кардіологію до м. Миколаєва. ОСОБА_4 хотів, щоб його доглядала донька, онука. Періодично він її просив купити йому продуктів, бо ОСОБА_12 була на роботі.

Свідок ОСОБА_18 дала пояснення про те, що ОСОБА_4 та відповідачку ОСОБА_1 знає давно, вони проживали разом останні 5 років у його квартирі. З ОСОБА_4 вона бачилася періодично, востаннє скоріше влітку 2018 року, він був як завжди компанійський, нормально розмовляв, казав, що ноги болять. Про заповіт дізналася після його смерті.

Відповідно до висновку експерта (експертиза за матеріалами справи) №45-К від 15 травня 2019 року, складеного Миколаївським обласним бюро судово-медичної ескпертизи, на замовлення позивачки, відповідно до ст. 106 ЦПК України, захворювання і синдроми, які були виявлені у ОСОБА_4 , не дозволяли усвідомлювати значення своїх дій, а також керувати своїми діями повною мірою, усвідомлено приймати будь-які рішення, зокрема і при підписанні та складанні заповіту 24 липня 2018 року (а.с.87-92 т. 1).

Як вбачається з даного висновку, таких підсумків експерти дійшли, з урахуванням динамічного спостереження за станом ОСОБА_4 та дослідивши медичну документацію.

Судово-медичний експерт ОСОБА_19 суду показав, що висновок експертизи №45-К підверджує. Вказані у медичній документації хвороби та вживання останнім алкоголем погіршували стан хворого. Хвороби, які зазначені у документах були стійкими та незворотніми.

Свідки ОСОБА_20 та ОСОБА_21 - лікарі-психіатри Кафедри "Психіатрії, наркології та психології" Одеського національного медичного університету, підтвердили, що проводили консультативний огляд ОСОБА_4 02.10.2017, 20.07.2018 та 01.12.2017, відповідно, за результатами складали консультативні висновки, зміст яких відповідає наявним у матеріалах справи та які вони підтверджують;

Згідно з висновком судово-психіатричного експерта від 29 вересня 2021 року № 11, ОСОБА_4 на час укладання ним заповіту від 24 липня 2018 року виявляв психічні та поведінкові порушення внаслідок токсичного ураження головного мозку із судинною та метаболічною патологією; психоорганічний синдром, емоційно-вольовий дефект, за МКХ10 даний діагноз відноситься до рубрики: інші уточнені психічні розлади внаслідок ушкодження чи дисфункції головного мозку або соматичної хвороби (F06.8). Ретроспективна оцінка психічного стану особи визначається лише на конкретно вказану судом дату. ОСОБА_4 на час укладання ним заповіту від 24 липня 2018 року не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними (а.с.164-169 т.3).

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За такого, суд, оцінивши наявні докази у їх сукупноті, прийшов до висновку, що ОСОБА_4 на час складання заповіту 24 липня 2018 року за своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Відповідачкою не доведено той факт, що волевиявлення ОСОБА_4 спрямоване на передачу їй свого майна, що зафіксоване в оспорюваному заповіті від 24 липня 2018 року, було вільним та відповідало його волі.

Доводи відповідача про те, що висновки експертів є недопустимими, а свідки заітересовані особи неспроможні.

Так, комісіями лікарів судово-медичних експертів та експертами судово-психіатричної експертизи різних експертних установ на підставі всього комплеску медичної документації та інших належних доказів зроблено однозначний висновок про психічний стан ОСОБА_4 у момент складання заповіту. Допитані у суді свідки підтверджували, що ОСОБА_4 за життя мав намір залишити своє майно доньці ОСОБА_12 , частково відмічали зміни у психіці останнього. Крім того, на час складання оспорюваного заповіту 24 липня 2018 року ОСОБА_4 у Афанасіївській сільській раді, куди був доставлений відповідачкою, проходив стаціонарне лікування у Снігурівській ЦРЛ з приводу хвороби сердця, при поступленні 22 липня 2018 року мав стан середньої тяжкості, скаржився на біль в області сердця, задуху при фізичних навантаженнях, загальну слабкість, приймав лікування, 28 липня 2018 року самовільно покинув лікарню. Про те, що склав заповіт на співмешканку не говорив. Наведені докази не суперечать одне одному та є достаніми для висновку, що волевиявлення ОСОБА_4 при складанні заповіту не було вільним у силу наявних хвороб. Будь-яких доказів, які б свідчили про заітересованість свідків чи експертів у результатах розгляду справи відповідачем суду наведено не було та судом не встановлено. Той факт, що ОСОБА_4 за життя проходив лікування з приводу наявних у нього хвороб, отримував консультації фахівців кафедри психіатрії та наркології Одеського Національного медичного університету, підтверджено медичною документацію та показаннями свідків, зворотнього відповідачем не доведено.

Допитана судом свідок ОСОБА_22 - секретар Афанасіївської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області, пояснила, що 24 липня 2018 року до сільської ради з всіма документами прийшов ОСОБА_4 і вона посвідчила заповіт. При складанні заповіту з ним була відповідачка. Дієздатність ОСОБА_4 було перевірено, у рішенні він не вагався, зовнішньо був адекватним.

Однак, показання свідка ОСОБА_22 ніяким чином не спростовують факту наявності у ОСОБА_4 на час складання заповіту психічних розладів та неусвідомлення ним у зв`язку з цим вчинюваних дій.

Разом з тим, чинним цивільним законодавством не передбачено можливості скасування заповіту за позовом заінтересованої особи в судовому порядку.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки підлягають до задоволення частково, у частині визнання недійсним заповіту.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК суд стягує з відповідачки понесені позивачкою судові витрати: судовий збір у розмірі 768,40грн та 5436,92 грн оплати проведення експертних робіт.

Керуючись ст. ст. 4, 13, 81, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Снігурівського районного нотаріального округу Шульга Тетяна Володимирівна, про визнання заповіту недійсним та його скасування- задовольнити частково.

Визнати недійсним заповіт, який посвідчено 24 липня 2018 року секретарем Афанасіївської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області Ковальок О.С. та зареєстрований у реєстрі №89, від імені ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_5 , судовий збір у розмірі 6205,32 грн (шість тисяч двісті п`ять грн 32к.).

У задоволенні інших вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду, який відраховується з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.А.Квєтка

Дата складення повного судового рішення 21.12.2021