1Справа № 335/1576/20 2/335/148/2021
РІШЕННЯ
15 лютого 2021 року м. Запоріжжя
Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Воробйова А.В. за участю секретаря судового засідання Барсукової В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -
21.02.2020 року позивачка звернулася до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просила суд у порядку поділу майна, визнати за нею право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позову зазначила, що у період шлюбу з відповідачем у власність була набута квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та яка була зареєстрована за останнім, проте була придбана за її особисті кошти, які вона одержала від реалізації свого попереднього нерухомого майна, у зв`язку з чим така квартира не становить спільну сумісну власність сторін, а є її особистою приватною власністю.
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25.03.2020 року було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.
Відзив на позовну заяву до суду не надходив.
Позивачка в підготовче засідання не з`явилася, надала суду заяву про слухання справи за її відсутності. Відповідач в підготовче засіданні не з`явився, надав заяву про відкладення.
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12.06.2020 року, підготовче провадження було закрито та призначено справу до розгляду по суті.
У судові засідання призначені на 09.10.2020 р., 11.11.2020 р., 16.12.2020 р., 01.02.2021 р., 15.02.2021 р. сторони викликалися належним чином.
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11.11.2020 р. задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Витребувано з ГУ ДПС у Запорізькій області інформацію про доходи ОСОБА_2 отримані у період з 2014 р. по 2019 р. та з Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради інформацію про наявність зареєстрованого на праві власності за ОСОБА_2 нерухомого майна за період з 2014-2019 рр. та інформацію про його відчуження за наявності.
В судовому засіданні позивачка та представник позивача, адвокат Приладишева Н.Г. підтримала вимоги заявлені в позовній заяві, просила суд задовольнити їх повністю.
Відповідач у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про неможливість участі у судовому засіданні та перенесення на іншу дату. В матеріалах справи міститься електронне звернення відповідача, в якому останній по суті спору зазначив, що квартира купувалася ним, завдаток за квартиру надавав він. Наголошував на тому, що така квартира є їх спільною з позивачкою у розумінні ст. 60 СК України, а тому просив визначити Ѕ частку квартири АДРЕСА_2 в його власність.
Заслухавши доводи позивачки та її представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази та доводи позивача, керуючись завданням цивільного судочинства, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Положеннями ст. 124 Конституції України визначено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.
Приписами ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Вимогами ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Згідно вимог ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових та електронних доказів, висновків експертів та показаннями свідків.
Статтями 77, 79, 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування ; достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи ; достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Судом встановлено, що у період з 25.10.2014 року по 11.11.2020 року (день набрання рішенням суду про розірвання шлюбу законної сили) сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.
21.08.2018 р. між позивачкою та продавцем ОСОБА_3 був укладений попередній договір купівлі-продажу об`єкта нерухомості, предметом якого була квартира АДРЕСА_2 .
У подальшому, 28.09.2018 року за домовленістю сторін, був укладений основний договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 покупцем якої виступив відповідач.
Таким чином, сторонами була набута у власність спірна квартира.
Згідно приписів встановлених ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Зазначена норма закону свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує. При цьому сторона має надати докази, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17.
Постановою Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», а саме п. 23 встановлено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.
Сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Така позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 26.03.2020 року у справі № 404/8567/15-ц.
Такі ж висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц.
Згідно п. 1-3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
У п.24 Постанови пленуму ВСУ від 21.12.07 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» закріплено положення про те, що не належить до спільної сумісної власності, зокрема, майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.
Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.
У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Вказане узгоджується з висновками викладеними в постанові Верховного Суду від 22.01.2020 р. у справі № 711/2302/18.
Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Як встановлено судом в ході розгляду справи, позивачка до реєстрації шлюбу з відповідачем перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 .
На підставі рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя у справі № 334/9039/14-ц було здійснено поділ спільного майна такого подружжя, внаслідок чого позивачка набула у власність 1/3 частки будинку АДРЕСА_3 , яка у подальшому була продана, що підтверджується Договором купівлі-продажу від 26.07.2016 р.
Згідно Договору дарування квартири від 04.08.2016 р., позивачці була подарована квартира за адресою: АДРЕСА_4 .
Згідно Договору купівлі-продажу квартири від 20.04.2017 р., позивачка продала належну їй квартиру АДРЕСА_5 та за виручені кошти в той же день придбала іншу, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 , що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 20.04.2017 року.
Як слідує з наявного в матеріалах справи Договору купівлі-продажу квартири від 28.09.2018 р., набута позивачкою кв. АДРЕСА_7 була продана нею.
Судом встановлено, що цього ж дня згідно Договору купівлі-продажу від 28.09.2018 р. була придбана спірна квартира за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 .
Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 , донька позивачки, пояснила, що квартира за адресою АДРЕСА_1 була придбана виключно за особисті кошти, що належали ОСОБА_1 , які були в неї від продажу попереднього нерухомого майна. Вітчим, ОСОБА_2 коштів для купівлі такої квартири не мав, часто не працював.
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 зазначив що відповідач не мав у наявності коштів на момент купівлі квартири для її придбання. Спірна квартира купувалася за виручені ОСОБА_1 кошти та її заощадження від продажу майна, що належало їй особисто.
Згідно витребуваної з ГУ ДПС у Запорізькій області інформації про доходи відповідача отримані у період з 2014 р. по 2019 р. підтверджується факт того, що відповідач не мав достатніх коштів для придбання квартири.
Згідно витребуваноїз Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради інформації про наявність зареєстрованого на праві власності за ОСОБА_2 нерухомого майна за період з 2014-2019 рр. та інформацію про його відчуження, слідує, що напередодні купівлі спірної квартири відповідач не відчужував жодного майна аби мати у наявності кошти для придбання квартири.
Дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно сукупність доказів, наявних в матеріалах справи, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд вважає, що наведеними доказами підтверджується факт придбання квартири АДРЕСА_2 виключно за особисті кошти ОСОБА_1 , які вона одержала від реалізації її нерухомого майна, що становило її приватну власність, незалежно від реєстрації права власності спірної квартири за відповідачем.
Крім того, суд бере до уваги також ту обставину, що реалізація власного майна позивачки та придбання спірної квартири відбувалося в один і той же день, що дає підстави стверджувати, що така спірна квартира була придбана за її кошти, а також ту обставину, що за попереднім договором купівлі-продажу об`єкта нерухомості (спірної квартири) саме позивачка виступала її покупцем.
За наведених обставин, суд вважає, позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Тому з відповідача на користь позивачки згідно квитанції про сплату судового збору підлягає стягненню судовий збір в розмірі 3 056,93 гривень.
Керуючись ст.ст. 57, 60 СК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 2, 12, 13, 19, 76-81, 141, 209, 258, 259 ЦПК України, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 у порядку поділу майна право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3 056,93 гривень.
Повні відомості про сторін згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:
Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: відсутній у зв`язку з релігійними переконаннями, паспорт НОМЕР_1 виданий Ленінським РВ у м. Запоріжжя УДМС України в Запорізькій області 30.12.2014 р. місце реєстрації: АДРЕСА_8 .
Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_8 .
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відпові дного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 19 лютого 2021 року.

Суддя: Воробйов А.В.