Ухвала

13 грудня 2021 року
м. Київ

справа № 442/6112/20
провадження № 61-19776ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05 листопада 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про скасування рішення житлової комісії та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати рішення житлової комісії Військової частини НОМЕР_1 , оформлене протоколом від 30 листопада 2018 року № 184 в частині зняття його з обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 поновити його на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов із збереженням попередньої дати зарахування на облік.

Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що він проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 Збройних Сил України на посаді артиста вищої категорії оркестру. У зв`язку з відсутністю в нього житла житловою комісією Військової частини НОМЕР_1 його зараховано на квартирний облік осіб, які потребують поліпшення житлових умов. Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 31 липня 2018 року № 24-РС його як старшого прапорщика звільнено в запас на підставі підпункту «к» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» у зв`язку із закінченням строку контракту. Згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 14 серпня 2018 року № 181 його календарна вислуга становить 25 років, 5 місяців, 18 днів. Рішенням житлової комісії Військової частини НОМЕР_1 його виключено з квартирного обліку у зв`язку із звільненням з військової служби. Однак у відповідача були відсутні законні підстави для ухвалення такого рішення.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05 листопада 2020 року позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення житлової комісії Військової частини НОМЕР_1 , оформлене протоколом від 30 листопада 2018 року № 184 в частині виключення ОСОБА_1 з квартирного обліку військової частини як такого, що втратив право перебування на квартирному обліку у зв`язку із звільненням з лав Збройних сил України. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 поновити ОСОБА_1 на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов, із збереженням попередньої дати зарахування на облік осіб, які потребують поліпшення житлових умов. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 в дохід держави 2 102 грн судового збору.

Постановою Львівського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задоволено частково. Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05 листопада 2020 року змінено в частині визначення розміру судового збору, який підлягає стягненню з Військової частини НОМЕР_1 . Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 в дохід держави 1 681,60 грн судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції. В решті рішення суду залишено без змін.

30 листопада 2021 року Військова частина НОМЕР_1 подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05 листопада 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і закрити провадження у справі.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову в цій справі є скасування рішення житлової комісії військової частини щодо зняття позивача з обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов та зобов`язання поновити його на вказаному обліку.

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень з цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд в ухвалах від 15 лютого 2021 року у справі № 493/871/19, від 04 серпня 2021 року у справі № 689/2116/20, предметами позовів у яких було скасування рішення житлової комісії військової частини та наказу, зобов`язання вчинити дії стосовно зарахування особи на квартирний облік.

Касаційна скарга містить посилання на випадок, передбачений підпунктом а) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності якого судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Необхідність розгляду справи в касаційному порядку Військова частина НОМЕР_1 мотивувала тим, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики про визначення належності справ за позовами звільнених з військової служби громадян України до суб`єктів владних повноважень військових формувань щодо оскарження рішень житлових комісій про зняття з обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов, та поновлення їх на такому обліку, до цивільного або адміністративного судочинства. Наразі суди по різному визначають юрисдикцію таких спорів. Тому касаційна скарга є важливою для гарантування розумної передбачуваності судового рішення та єдності судової практики щодо визначення юрисдикції суду з розгляду аналогічних справ. Згідно з правовими висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 712/5476/19, спори про оскарження відмови в забезпеченні жилим приміщенням належать до юрисдикції адміністративних судів, оскільки стосуються проходження публічної (військової) служби, у зв`язку з якою держава передбачила відповідні соціальні гарантії (пільги), а також призначення та надання таких гарантій (пільг).

Наведені заявником обставини, передбачені підпунктом а) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки судова практика щодо розгляду справ за подібних правовідносин є сталою, а касаційна скарга Військової частини НОМЕР_1 не містить посилань на неоднакове застосування касаційним судом одних і тих самих норм права у подібних правовідносинах, що б вказувало на необхідність формування єдиної правозастосовчої практики.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 826/7399/18, в якій предметом позову було визнання незаконним зняття з квартирного обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, зобов`язання поновити на квартирному обліку та відшкодування моральної шкоди, викладено такі правові висновки: за правилами пункту 1 частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Оскільки спірні правовідносини пов`язані з поновленням позивача на квартирному обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, та наданням йому житлового приміщення, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що цей спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, позаяк у цьому випадку особа звертається до суду за захистом порушеного цивільного права, отже, такий спір не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, а пов`язаний з вирішенням питання щодо права на житло.

Доводи заявника про те, що суди по різному визначають належність розгляду подібних спорів, не заслуговують на увагу, так як виправлення судових помилок здійснюється шляхом оскарження судових рішень до судів вищих інстанцій. Так, у справі № 766/22134/17, на яку, зокрема послався заявник, помилка суду першої інстанції щодо віднесення справи про визнання незаконним та скасування протоколу засідання житлово-побутової комісії до адміністративного судочинства була усунена судом апеляційної інстанції, який скасував ухвалу місцевого суду і направив справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Допущення судами попередніх інстанцій помилок не свідчить про відсутність єдиної правозастосовчої практики щодо розгляду справ у подібних правовідносинах.

Наразі Верховним Судом сформовано єдину правозастосовчу практику у подібних правовідносинах, яка була врахована судами попередніх інстанцій, зокрема правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 17 березня 2020 року у справі № 487/5835/17, від 01 квітня 2020 року у справі № 638/5769/18, від 08 квітня 2020 року у справі № 683/2197/18, від 19 травня 2020 року у справі № 683/2198/18, від 24 вересня 2021 року у справі № 748/303/20, згідно з якими військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та члени їх сімей мають право на отримання житла, а отже, і на залишення на обліку до отримання ними житла, в тому числі і у разі звільнення в запас чи відставку, крім випадків, передбачених пунктом 30 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями.

Правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 712/5476/19, на яку послався заявник на підтвердження своїх доводів про публічний характер спору, є нерелевантними. Так, у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила: для забезпечення єдності судової практики щодо визначення юрисдикції суду з розгляду спорів про оскарження відмови у забезпеченні жилим приміщенням або у призначенні грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для деяких категорій осіб, які брали участь у бойових діях на території інших держав, а також членів їх сімей і про зобов`язання надати такі приміщення чи компенсацію відступає від висновку, сформульованого у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 806/104/16, щодо необхідності розгляду таких спорів за правилами цивільного судочинства. Означені спори належать до юрисдикції адміністративних судів, оскільки стосуються проходження публічної (військової) служби, у зв`язку з якою держава передбачила відповідні соціальні гарантії (пільги), а також призначення та надання таких гарантій (пільг).

Тобто вказаний правовий висновок стосується спорів, які мають специфічний суб`єктний склад, а саме позивачами в таких справах мають бути окремі категорії осіб інваліди війни, які брали участь у бойових діях на території інших держав, а також члени їх сімей.

Так, у справі № 712/5476/19 позивачем була особа, яка з 01 лютого 1985 року до 01 серпня 1986 року перебувала в діючій армії та брала участь в бойових діях під час виконання інтернаціонального обов`язку в Демократичній Республіці Афганістан, де у квітні 1986 року отримала поранення, та їй було встановлено ІІІ групу інвалідності. У справі № 806/104/16 позивач теж був інвалідом ІІІ групи і мав право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни.

Крім цього, предметом позову у справі № 712/5476/19 було визнання протиправним і скасувати рішення комісії, яким позивачу було відмовлено у призначенні грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення особі з інвалідністю ІІ групи з числа учасників бойових дій на території інших держав, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з перебуванням у таких державах. У справі № 806/104/16 предметом позову було визнання протиправними дій щодо відмови в забезпеченні жилим приміщенням або грошовою компенсацією за належне для отримання жиле приміщення.

Натомість в цій справі подібних обставин не було встановлено. Позивач був прапорщиком, артистом вищої категорії оркестру і був звільнений з військової служби в запас у зв`язку із закінченням контракту.

У постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 712/5476/19 Велика Палата Верховного Суду не відступала від правових висновків, викладених в постанові від 19 червня 2019 року у справі № 826/7399/18, які є релевантними до спірних правовідносин в цій справі.

Верховний Суд звертає увагу, що фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики означає, що заявник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

Враховуючи вищевикладене, судова практика щодо розгляду справ за подібних правовідносин є сталою.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Зазначення апеляційним судом в оскаржуваній постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову в цій справі та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на відмову у відкритті касаційного провадження.

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання Військової частини НОМЕР_1 про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05 листопада 2020 року та постанови Львівського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктами 1, 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05 листопада 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про скасування рішення житлової комісії та зобов`язання вчинити дії.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко