Ухвала

20 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 654/2551/20

провадження № 61-20216ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сердюка В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 03 серпня

2021 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 04 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу; за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину частково недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом

до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

Позовна заява мотивована тим, що в період з січня 2017 року по травень 2019 року ОСОБА_2 проживала спільно з ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу. Під час спільного проживання вони придбали житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який оформлено на ім`я відповідача.

Позивач також зазначала, що кошти на придбання будинку в сумі

1 800 доларів США були надані її батьками, а іншу частину коштів надали батьки відповідача. На момент купівлі, будинок перебував в аварійному стані та був непридатним для проживання, тому нею та ОСОБА_1 були проведені капітальні ремонтні роботи (замінено вікна, двері, частина даху, зроблено облицювання будинку пінопластом, шпаклівочні роботи, зроблено водопостачання в будинку тощо). Більшість коштів, які вона самостійно заробляла, працюючи вчителем початкових класів, вклала в ремонт придбаного будинку.

У травні 2019 року між сторонами припиненні відносини цивільного шлюбу, позивач повернулася проживати до своїх батьків.

Позивач вказувала, що 27 травня 2019 року між нею та ОСОБА_1 було досягнуто домовленості про те, що він повинен повернути їй

1 800 доларів США та 107 000 грн за кошти, вкладені в ремонтні роботи спільно придбаного ними будинку. Оскільки в ОСОБА_1 зазначених коштів не було, він 27 травня 2019 року надав позивачу розписку, в якій зазначив, що зобов`язується повернути їй 107 000 грн до 01 жовтня

2019 року, а 1 800 доларів США - до 01 жовтня 2020 року.

01 жовтня 2019 року сторонами була переглянута боргова розписка та весь борг для більш зручного розрахунку був переведений в іноземну валюту, сума боргу склала 6 000 доларів США, про що зазначено в борговій розписці та встановлено нові строки погашення ОСОБА_1 заборгованості, а саме: 2 000 доларів США - до 25 листопада 2019 року, інші 4 000 доларів США - до 01 липня 2020 року.

28 листопада 2019 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 частину боргу, а саме 2 000 доларів США, про що було здійснено запис в борговій розписці, а 20 липня 2020 року - 1 000 доларів США, та відповідач повідомив їй, що більше ніяких коштів повертати він не буде.

Посилаючись на те, що відповідач не повернув кошти у визначений в розписці строк, ОСОБА_2 просила суд стягнути з ОСОБА_1 на її користь суму боргу в сумі 3 000 доларів США, що еквівалентно 83 250 грн, суму інфляційний втрат та три відсотки річних - 1 936,49 грн.

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання правочину частково недійсним.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що, проживаючи із

ОСОБА_2 однією сім`єю, без реєстрації шлюбу, вони дійсно за спільні кошти здійснили ремонт належного йому житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Сімейне життя не склалося, у травні 2019 року ОСОБА_2 попросила у нього компенсацію своєї частини грошових коштів, вкладених в ремонт будинку, визначивши їх суми у розмірі 107 000 грн та 1 800 доларів США.

ОСОБА_1 вважав, що ОСОБА_2 значно завищила свою частину коштів, оскільки це були спільні кошти, зароблені під час проживання однією сім`єю, тому при поділі їх частки мають бути рівними і становити по 54 105 грн, виходячи із загальної суми затрат в розмірі 108 210 грн.

Посилаючись на те, що він вже повністю виплатив позивачу за первісним позовом частку за проведення ремонту житлового будинку, ОСОБА_1 ,

з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд визнати частково недійсним його зобов`язання сплатити ОСОБА_2 гроші в сумі

3 000 доларів США, як таке, що вчинене ним під впливом помилки.

Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області

від 03 серпня 2021 року (у складі судді Сіянка В. М.), з урахуванням ухвали Голопристанського районного суду Херсонської області від 13 серпня

2021 року про виправлення описки, позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 000 доларів США,

що еквівалентно 83 250 грн, три проценти річних від простроченої

суми - 191,20 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні решти первісних позовних вимог відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Херсонського апеляційного суду від 04 листопада 2021 року

(у складі колегії суддів: Базіль Л. В., Кутурланової О. В., Орловської Н. В.) рішення Голопристанського районного суду Херсонської області

від 03 серпня 2021 року в оскаржуваній частині залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що первісні позовні вимоги є законними, обґрунтованими, доведеними та вказують на наявність підстав для задоволення позовної заяви ОСОБА_2 про стягнення суми коштів, які залишилися несплаченими відповідачем із застосуванням трьох відсотків річних відповідно до статті 625 ЦК України.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги про визнання правочину (розписки) частково недійсним (в частині визначення суми боргу) та визнання зобов`язання припиненими задоволенню не підлягають, оскільки визнання недійсним правочину, укладеному внаслідок помилки (стаття 229 ЦК України) допускається у тому разі, коли має місце невідповідність між внутрішньою волею сторони правочину і її зовнішнім волевиявленням, спричинена не внутрішнім його психічним чи фізичним станом, а хибним (помилковим) сприйняттям обставин, обумовленим їх властивостями. Обґрунтування зустрічного позову фактично зводиться лише до незгоди із розміром узгодженої між сторонами компенсації, і задоволення такого позову фактично нівелює досягнуту між сторонами домовленість, викладену у формі письмової розписки.

09 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду

з касаційною скаргою на рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 03 серпня 2021 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 04 листопада 2021 року, в якій заявник просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині задоволення первісного позову і передати справу в цій частині на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року

у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала,

що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур.

У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права

на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини

і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень

resjudicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом спору у даній справі є вимоги як майнового

характеру - стягнення боргу (первісний позов), так і немайнового характеру - визнання правочину частково недійсним (зустрічний позов).

Ціна позову майнового характеру становить 85 186,49 грн.

Вимоги майнового характеру станом на 01 січня 2021 року не перевищують двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270 грн х 250 = 567 500 грн).

Як вбачається з резолютивної частини постанови Херсонського апеляційного суду від 04 листопада 2021 року, постанова апеляційного суду касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених законом.

При цьому, Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, доводи касаційної скарги, а також значення справи для сторін і суспільства, практику розгляду справ з даної категорії.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином

(рішення у справі «Зубац проти Хорватії», заява № 40160/1, від 05 квітня 2018 року).

Отже, зазначена справа щодо вимог як майнового, так і немайнового характеру, є незначної складності, тому є малозначною відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Разом з тим, касаційна скарга містить посилання на випадки, передбачені підпунктами «а», «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, а тому заявник вважає, що наявні підстави для відкриття касаційного провадження.

Посилаючись на наявність зазначених обставин, заявником не обґрунтовано у чому саме полягає фундаментальне значення саме даної справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин, а сама по собі вказівка про це в касаційній скарзі не свідчить про те, що є підстави для розгляду справи по суті в суді касаційної інстанції.

Стосовно виняткового значення справи для учасника справи, то в даному випадку оцінка судом такої «винятковості» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі.

Доводи щодо наявності підстав для відкриття касаційного провадження, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів вважає необґрунтованими та не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження у малозначній справі, оскільки зазначені доводи зводяться до заперечення встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин справи з одночасним тлумаченням стороною власного їх викладення, зводиться до спроби переконати суд у необхідності втрутитися у зміст рішень, ухвалених судами попередніх інстанцій, й в цілому до заперечення результату розгляду справи апеляційним судом та судом першої інстанції, однак Верховний Суд не може ставити під сумнів законність рішень судів попередніх інстанцій тільки через те, що такі рішення оскаржено і скаржник вважає їх незаконними, а тому підстав для відкриття касаційного провадження у даній справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 немає.

Оцінивши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, є необґрунтованими, оскільки предмет спору не містить обґрунтованих фактичних передумов для віднесення справи до категорії винятково значимих.

Інших підстав, які б спростовували віднесення цієї справи до категорії малозначних, касаційна скарга не містить і суд касаційної інстанції їх не встановив.

Європейський суд з прав людини зазначає, що застосування критерію малозначності справи у цій справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не продемонструвала наявності виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи (рішення у справі «Азюковська проти України», від 09 жовтня 2018 року, заява № 47921/08).

Суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань як від заінтересованих осіб,

так і від Суду, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК Українисуд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню,

у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження не підлягає окремому розгляду клопотання ОСОБА_1 про зупинення виконання Голопристанського районного суду Херсонської області від 03 серпня

2021 року та постанови Херсонського апеляційного суду від 04 листопада 2021 року до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.

З наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Одночасно суд роз`яснює вимоги пункту 3 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір», відповідно до якого сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 03 серпня 2021 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 04 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу; за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину частково недійсним, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

С. Ю. Мартєв

В. В. Сердюк