П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2021 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Сас Ю.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_2 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 23 серпня 2021 року у справі за заявою ОСОБА_3 про забезпечення позову до пред`явлення позову,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року заявник звернулась до суду із заявою про забезпечення позову до пред`явлення позову.

В обґрунтування заяви зазначила, що предметом майбутнього спору є питання визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю після початку окремого проживання батьків та відсутності згоди між батьками щодо місця проживання дитини. На даний час дитина проживає разом із батьком, умови проживання в квартирі є вкрай незадовільними. Заявниця вказує, що існує гостра необхідність в забезпеченні майбутнього позову на час розгляду справи в суді, оскільки дитина протиправно відібрана батьком у матері та активно відчужується від неї. Батьком дитини вчиняються активні та пасивні перешкоди в особистому спілкуванні матері та доньки. За час тривалого розгляду справи психологічні та емоційні зв`язки матері та доньки можуть остаточно бути втраченими або настільки мінімізовані, що в разі задоволення позову про визначення місця проживання дитини з матір`ю, рішення суду неможливо буде виконати або його виконання буде утруднене. З огляду на викладене заявниця вимушена звернутись до суду із даною заявою. У зв`язку з вищевикладеним, просила забезпечити майбутній позов до відповідача ОСОБА_4 про визначення місця проживання малолітньої дитини разом із матір`ю та зобов`язати ОСОБА_4 забезпечувати явку малолітньої ОСОБА_2 до Солом`янського районного в м. Києві центру соціальних служб кожного вівторка та четверга з 15-00 год. до 16-00 год. для зустрічей із ОСОБА_1 у присутності психолога або іншого спеціаліста центру.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 23 серпня 2021 року відмолено у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Не погоджуючись із таким судовим рішенням, заявник направила апеляційну скаргу, в якій зазначила, що оскаржувану ухвалу вважає незаконною, та такою, що ухвалена з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просить апеляційний суд скасувати оскаржувану ухвалу та ухвалити нове судове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції зазначив, що заявником зокрема не доведено того, що позов має бути забезпечений в запропонований спосіб саме до його фактичної подачі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку про наявність підстав для зміни мотивів для відмови в задоволенні заяви про забезпечення позову з огляду на наступне:

Відповідно до положень ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи може забезпечити позов, якщо невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. При цьому заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ст. 150 ЦПК України).

Згідно ст. 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням необхідності саме такого заходу, ціну позову, про забезпечення якого просить заявник, пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення, інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Як зазначено в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 р. за № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи питання про забезпечення позову, суд має пересвідчитися зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір, а також існує реальна загроза унеможливлення чи ускладнення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

За своєю правовою природою правовий інститут забезпечення позову покликаний гарантувати особам, які беруть участь у справі, реальну можливість ефективного захисту свого права шляхом дійсного виконання можливого рішення суду у разі задоволення позовних вимог. Саме тому такі заходи покликані забезпечити можливість охорони матеріально-правових інтересів позивача від потенційних недобросовісних дій інших учасників, направлених на ухилення від реального та ефективного виконання судового рішення, в тому числі з метою запобігання труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Зважаючи на наведені положення, при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову суд має дослідити, чи є спір між сторонами реальним, чи існує небезпека ускладнення можливості виконання рішення суду, чи запропонований вид забезпечення є співмірним із заявленими вимогами та чи забезпечує він досягнення мети, задля якої ставиться питання про забезпечення позову. Єдиною передбаченою законом підставою для застосування заходів забезпечення позову є виключно ризик ускладнення/унеможливлення виконання рішення суду у справі або ефективного поновлення прав та інтересів позивача. При цьому жодного питання по суті спору, в тому числі й щодо обґрунтованості позовних вимог, суд на даній стадії не вирішує.

Як зазначено вище, одним із основних питань, які суд вирішує при забезпеченні позову, є питання співмірності заявленого заходу забезпечення позову як позовним вимогам, так і заявленим можливим ризикам. При цьому, зважаючи на положення ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи в межах заявлених вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом. При цьому, будь-яких обмежень щодо того, які види забезпечення позову з передбаченого законом переліку можуть бути застосовані до забезпечення позову, а які лише після подання позову, чинний процесуальний закон не містить. Відтак, підстави, застосовані судом першої інстанції для відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, не можуть бути прийняті апеляційним судом.

В той же час, колегія суддів вважає, що заява про забезпечення позову не підлягає до задоволення з огляду на наступне:

В апеляційній скарзі апелянт посилається на постанову Верховного Суду у справі №344/16653/16-ц, в якій суд зазначив, що зустрічі матері з дитиною в кабінеті та в присутності кваліфікованого професійного психолога безперечно будуть сприяти відновленню та налагодженню емоційних стосунків матері із її малолітньою дитиною, і ця обставина відповідатиме законним інтересам як матері так і дитини, що в свою чергу може усунути загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про відібрання дитини. Вказує, що Верховний Суд погодився з тим, що відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей з матір`ю. Зазначає, що такий захід забезпечення є співмірним з предметом розгляду і не порушуватиме прав відповідача, не призведе до будь-яких незворотних негативних наслідків для останнього.

З огляду на вищевказане, колегія суддів апеляційного суду погоджується, що така позиція в даних правовідносинах є відповідним забезпеченням ефективного виконання можливого судового рішення. В той же час, застосування таких заходів забезпечення позову можливо здійснювати лише з врахуванням конкретних обставин справи.

Єдиною підставою для застосування забезпечення позову є необхідність забезпечення можливого виконання рішення суду у разі задоволення позову та ефективного захисту прав та інтересів особи. Необхідністю застосування запропонованого заходу забезпечення позову заявник обґрунтовує ризиком втрати психоемоційного зв`язку між нею та донькою при відсутності їх спілкування під час тривалого розгляду справи. Задекларована мета дійсно могла б обґрунтувати необхідність застосування заходів забезпечення позову.

В той же час, з матеріалів справи вбачається, що розпорядженням Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації № 747 від 13.11.2020 року ОСОБА_1 було визначено спосіб участі у спілкуванні та вихованні її дітей (малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ), а саме:

- першої та третьої суботи місяці з 10.00 до 19.00, другої та четвертої неділі місяця з 10.00 до 19.00;

- половину осінніх, зимових, весняних канікул та тридцять днів влітку для сумісного відпочинку та оздоровлення дітей за попередньою домовленістю з батьком дітей, ОСОБА_4 .

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

В своїй заяві ОСОБА_1 зазначає про невиконання ОСОБА_4 вказаного графіку та вчинення їй перешкод у спілкуванні з дитиною.

Зважаючи на положення статей 12, 81 ЦПК України та невизнання ОСОБА_4 факту існування будь-яких перешкод у спілкуванні матері з дітьми, а також проведення систематичних зустрічей заявника з дітьми, для того, аби суд прийняв її посилання про наявність задекларованих ризиків, заявнику необхідно було представити до суду докази на їх підтвердження, чого в даному випадку зроблено не було. Жодного належного доказу з цього приводу до суду не надано. За таких умов у суду відсутні підстави для прийняття недоведених тверджень апелянта про наявність перешкод у спілкуванні їй з дитиною. При цьому, існуючий графік побачень, за яким заявник кожного тижня має час для спілкування з дитиною на протязі 9-ти годин, а також на протязі половини шкільних канікул дитини, з точки зору суду є достатніми для уникнення того ризику, яким заявник обґрунтовує свою заяву про забезпечення позову.

Зважаючи на наведене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що заява ОСОБА_1 про забезпечення позову не підлягає до задоволення, однак з інших підстав, ніж зазначено судом першої інстанції.

Таким чином колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про наявність підстав для зміни оскаржуваної ухвали в частині мотивів для відмови в задоволенні заяви про забезпечення позову.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення повністю або частково є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 23 серпня 2021 року змінити в частині мотивів для відмови в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько