П О С Т А Н О В А

Іменем України

Єдиний унікальний номер 220/680/21

Номер провадження 22-ц/804/3047/21

14 грудня 2021 року місто Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Лопатіної М.Ю.

суддів -Зайцевої С.А., Пономарьової О.М.

за участю секретаря Лазаренко Д.Т.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра

та гарантія»

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» на рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 07 вересня 2021 року, ухвалене у складі судді Якішиної О.М., повний текст якого складено 15 вересня 2021 року,-

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (надалі: ТОВ «ФК «Довіра та гарантія») третя особа: Великоновосілківська державна нотаріальна контора, про визнання договору іпотеки припиненим та зобов`язання вчинити певні дії.

Позов мотивовано тим, що 31 травня 2005 року між ОСОБА_1 та Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (надалі: АППБ «Аваль»), назва якого була змінена на Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль») (надалі: ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»), було укладено кредитний договір № 014/03/0069-72736, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 25 250,00 грн з терміном повернення до 31 травня 2015 року. На забезпечення виконання зобов`язань за даним кредитним договором, в той же день між АППБ «Аваль» та позивачем був укладений нотаріально посвідчений договір іпотеки, об`єктом обтяження за яким виступила квартира АДРЕСА_1 , що належить на праві власності позивачу. Рішенням Великоновосілківського районного суду Донецької області від 13 серпня 2013 року зі ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» була достроково стягнута заборгованість за кредитним договором № 014/03/0069-72736 від 31 травня 2005 року в сумі 7033,98 грн, яка складалась з тіла кредиту у сумі 6019,31 грн, відсотків за користування кредитними коштами у сумі 619,91 грн та пені за порушення зобов`язання у сумі 394,76 грн. Дане рішення суду набуло чинності 24 серпня 2013 року та було виконане позивачем у добровільному порядку шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок відповідача наступними платежами: 03 грудня 2018 року - в сумі 1000,00 грн, 14 травня 2019 року - в сумі 550,01 грн, 20 червня 2019 року - в сумі 2800,00 грн, 25 червня 2019 року - в сумі 450,01 грн, 03 липня 2019 року - в сумі 2500,01 грн. Ухвалою Великоновосілківського районного суду Донецької області від 08 лютого 2018 року було замінено стягувача на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» ( надалі:ТОВ «ФК «Довіра та гарантія») у виконавчому листі, виданому на виконання рішенням Великоновосілківського районного суду Донецької області від 13 серпня 2013 року. З огляду на повне виконання позивачем своїх зобов`язань за основним договором, 14 серпня 2020 року ним на адресу відповідача було направлено вимогу про необхідність звернутися останньому до держателя або реєстратора Державного реєстру з заявою про припинення обтяження і подальшого вилучення відповідного запису з Державного реєстру та невідкладне повідомлення його про вчинення вказаних дій. Листом від 25 серпня 2020 року відповідачем було повідомлено ОСОБА_1 про відсутність підстав для припинення іпотеки в зв`язку з несплатою ним заборгованості за кредитним договором № 014/03/0069-72736 від 31 травня 2005 року в сумі 10988,99 грн. Позивач вважав, що оскільки зобов`язання за іпотечним договором, які є похідними від основного зобов`язання, є припиненими, то наявна заборона відчуження належної йому квартири та відомості, внесені до Державного реєстру обтяжень нерухомого майна щодо цієї квартири, обмежують його право власності.

В зв`язку з викладеним, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив визнати іпотечний договір № 014/03/1933, посвідчений 31 травня 2005 року Великоновосілківською державною нотаріальною конторою, припиненим в зв`язку із припиненням основного зобов`язання та зобов`язати ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» звернутися (за власний рахунок, сплативши державне мито та/або інші плати) до нотаріальної контори або приватного нотаріуса із заявою про вилучення запису про іпотеку № 16648892 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та скасування у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна обтяження відносно квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Короткий зміст рішень суду першої інстанції.

Рішенням Великоновосілківського районного суду Донецької області від 07 вересня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано іпотечний договір № 014/03/1933, посвідчений 31 травня 2005 року Великоновосілківською державною нотаріальною конторою, зареєстрований в реєстрі за № 1347, припиненим в зв`язку із припиненням основного зобов`язання.

Зобов`язано ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» звернутися до нотаріальної контори або приватного нотаріуса із заявою про вилучення запису про іпотеку № 16648892 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та скасування у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна обтяження - заборони на нерухоме майно, реєстраційний номер 2029837, зареєстрованого 31 травня 2005 року Великоновосілківською державною нотаріальною конторою, об`єктом якого є квартира АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 10898439.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Розподілено судові витрати та стягнуто з ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 1816,00 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги, місцевий суд виходив з того, що наявні підстави для визнання припиненим іпотечного договору, оскільки позивачем підтверджено виконання свого зобов`язання за кредитним договором.

Крім того, з припиненням іпотеки фактично припиняється обтяження нерухомого майна іпотекою, адже всі правові підстави для його утримання під обтяженням відсутні. Для зняття заборони відчуження нерухомого майна після погашення позивачем у 2019 році основного зобов`язання, відповідно до рішення суду, ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» повинно було звернутись до нотаріуса з повідомленням про припинення іпотечного договору, проте такі дії відповідачем не здійснено, чим порушене право позивача на розпорядження своїм майном.

Враховуючи викладене, суд, з метою поновлення порушених прав позивача, дійшов висновку про задоволення позовних вимог та зобов`язання ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» звернутися до нотаріальної контори або приватного нотаріуса із заявою про вилучення запису про іпотеку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та скасування у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна обтяження відносно квартири АДРЕСА_1 . Разом з тим, місцевий суд не вбачав підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» звернутися до нотаріальної контори або приватного нотаріуса із заявою про вилучення запису про іпотеку за власний рахунок, сплативши державне мито та/або інші плати, оскільки процедура вчинення реєстраційних дій визначена Законом України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 .

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник зазначив, що при ухваленні судового рішення, суд першої інстанції не врахував, що на теперішній час виконавче провадження з виконання рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 13 серпня 2013 року, яким зі ОСОБА_1 була стягнута заборгованість за кредитним договором № 014/03/0069-72736 від 31 травня 2005 року в розмірі 7033,98 грн, не відкрито, боржник виконував зобов`язання в добровільному порядку. При цьому виконавчий лист, виданий на виконання вказаного судового рішення в судовому порядку не визнаний таким, що не підлягає виконанню. Крім того, відповідач зазначив, що судом не прийнято до уваги те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником вчасно, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, оскільки воно залишається невиконаним. Тобто, у ОСОБА_1 наявна заборгованість перед ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» за основним зобов`язанням у розмірі 10 988,99 грн, яка складається в тому числі з заборгованості за тілом кредиту, про що боржника повідомлено листами від 24 лютого 2020 року та 25 серпня 2020 року, а тому підстави для припинення іпотеки відсутні, оскільки основне зобов`язання є невиконаним. Окрім цього, законодавцем передбачено право нотаріуса на зняття заборони відчуження майна за рішенням суду про припинення іпотеки, а також при одержанні повідомлення кредитора про погашення позики, а тому суд безпідставно зобов`язав товариство звернутись до нотаріуса із заявою про вилучення запису про іпотеку за наявності відповідного судового рішення.

Доводи і заперечення інших учасників справи

Позивач своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

У судовому засіданні представник ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» - Даніліна Н.С. підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Представник позивача - адвокат Кузнєцова О.П. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила рішення місцевого суду залишити без змін.

Третя особа Великоновосілківська державна нотаріальна контора просила розглянути справу без участі її представника.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду у повній мірі не відповідає зазначеним вимогам закону.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

31 травня 2005 року між ОСОБА_1 та АППБ «Аваль», назва якого була змінена на ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», було укладено кредитний договір № 014/03/0069-72736, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 25250,00 грн строком на 120 місяців до 31 травня 2015 року (а.с.14-15).

На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, в той же день між тими ж особами був укладений договір іпотеки, об`єктом обтяження за яким виступила квартира АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 . Даний договір посвідчено Великоновосілківською державною нотаріальною конторою, реєстраційний номер 1346 (а.с. 74-77).

Рішенням Великоновосілківського районного суду Донецької області від 13 серпня 2013 року зі ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», в особі Донецької обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль», стягнуто достроково заборгованість за кредитним договором № 014/03/0069-72736 від 31 травня 2005 року в сумі 7033,98 грн, яка складається з тіла кредиту у сумі 6019,31 грн, відсотків за користування кредитними коштами у сумі 619,91 грн та пені за порушення зобов`язання у сумі 394,76 грн. Дане рішення суду набрало чинності 24 серпня 2013 року (а.с. 16).

Ухвалою Великоновосілківського районного суду Донецької області від 08 лютого 2018 року було замінено стягувача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на його правонаступника ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» у виконавчому листі з виконання рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 13 серпня 2013 року у справі № 220/613/13-ц (а.с. 17).

Також встановлено, що рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 13 серпня 2013 року виконано позивачем ОСОБА_1 у добровільному порядку шляхом перерахування на розрахунковий рахунок ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» наступних платежів: 03 грудня 2018 року - у сумі 1000,00 грн, 14 травня 2019 року - у сумі 550,01 грн, 20 червня 2019 року - у сумі 2800,00 грн, 25 червня 2019 року - у сумі 450,01 грн, 03 липня 2019 року - у сумі 2500,01 грн (а.с. 18, 22-23).

З листів ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» від 24 лютого 2020 року та 25 серпня 2020 року на адресу ОСОБА_1 вбачається, що останнім сплачено за період з 03 грудня 2018 року по 03 липня 2019 року у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 014/03/0069-72736 від 31 травня 2005 року 7300,04 грн, проте, наявна решта боргу за даним кредитним договором в загальній сумі 10988,99 грн, який стягувач вимагав сплатити. Крім того, ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» повідомляло про відсутність підстав для звернення ним з заявою про припинення обтяження (а.с. 18, 22-23).

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права

Частиною першою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим до виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Встановлено, що 31 травня 2005 року між АППБ «Аваль», назва якого змінилась на ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 014/03/0069-72736, відповідно до умов якого останній отримав кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 25 250,00 грн з терміном повернення до 31 травня 2015 року.

Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним договором кредиту, 31 травня 2005 року між АППБ «Аваль» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, предметом якого є належна іпотекодавцю квартира АДРЕСА_1 .

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань, у квітні 2013 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Великоновосілківського районного суду Донецької області від 13 серпня 2013 року зі ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», в особі Донецької обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль», стягнуто достроково заборгованість за кредитним договором № 014/03/0069-72736 від 31 травня 2005 року в сумі 7033,98 грн., яка складається з тіла кредиту у сумі 6019,31 грн, відсотків за користування кредитними коштами у сумі 619,91 грн та пені за порушення зобов`язання у сумі 394,76 грн. Дане рішення суду набрало чинності 24 серпня 2013 року.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

17 червня 2016 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Вектор Банк» укладений договір відступлення прав вимоги №114/21, за яким відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором №014/03/0069-72726 від 31 травня 2005 року.

У свою чергу, ПАТ «Вектор Банк» 17 червня 2016 року відступив свої права вимоги за вказаним кредитним договором ТОВ «ФК «Довіра та гарантія».

Ухвалою Великоновосілківського районного суду Донецької області від 08 лютого 2018 року було замінено стягувача у виконавчому листі з виконання рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 13 серпня 2013 року у справі 220/613/13-ц. на його правонаступника ТОВ «ФК «Довіра та гарантія».

ОСОБА_1 у добровільному порядку повністю сплатив заборгованість за кредитним договором, стягнуту рішенням Великоновосілківського районного суду Донецької області від 13 серпня 2013 року, шляхом перерахування на розрахунковий рахунок ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» у період з 03 грудня 2018 року по 03 липня 2019 року.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що він повністю виконав рішення суду та погасив заборгованість в загальному розмірі 7300,04 грн, що свідчить про припинення як основного зобов`язання за кредитним договором, так і акцесорного (похідного) - за іпотечним договором.

Під час розгляду справи банк не заперечував факт виплати ОСОБА_1 за рішенням Великоновосілківського районного суду Донецької області від 13 серпня 2013 року вищезазначеної суми, однак вказував на те, що згадане рішення тривалий час не виконувалося боржником, а тому кредитор мав право нараховувати три проценти річних від простроченої суми та інфляційні втрати на підставі статті 625 ЦК України. Крім того, відповідач посилався на те, що позичальник має борг за тілом кредиту. Отже, позичальник помилково вважає, що основне зобов`язання за кредитним договором виконане в повному обсязі та є припиненим, і, як наслідок, припинилися зобов`язання, які виникли з іпотечного договору.

Інформаційною довідкою від 10 серпня 2020 року № 219689510 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта підтверджено, що зареєстроване на підставі іпотечного договору обтяження - заборона на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 , не припинено, а також не вилучено з Державного реєстру обтяжень рухомого майна та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Іпотекодержателем виступає ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» на підставі договору відступлення прав за договором іпотеки, виданого 21 липня 2016 року (а.с19).

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої, абзацу дванадцятого частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Таким чином, з ухваленням рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 13 серпня 2013 року у справі № 220/613/13-ц про дострокове стягнення заборгованості, зобов`язання позичальника сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання 03 липня 2019 року (дата повного виконання рішення суду). Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за весь час прострочення до 03 липня 2019 року.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому 03 липня 2019 року (дата остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням) і є датою, коли зобов`язання позичальника перед банком за кредитним договором припинилося.

Вищенаведене узгоджується з правовим висновком, наведеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19).

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3Закону України "Про іпотеку").

Абзацом другим частини першої статті 17 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору.

Встановивши, що ОСОБА_1 виконав свої зобов`язання за кредитним договором шляхом повного виконання судового рішення про дострокове стягнення з нього всієї суми заборгованості за цим договором, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що зобов`язання за кредитним договором припинилися на підставі статті 599 ЦК України 03 липня 2019 року, тобто в день остаточного погашення заборгованості, стягнутої судовим рішенням.

Аргументи апеляційної скарги про те, що у позивача наявна заборгованість за кредитним договором, яка складається, зокрема, з боргу за тілом кредиту, апеляційний суд відхиляє з огляду на недоведеність цих посилань.

Так, з оглянутих апеляційним судом матеріалів справи № 220/932/21 вбачається, що у червні 2021 року ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з останнього борг за кредитним договором № 014/03/0069-72736 від 31 травня 2005 року в загальній сумі 12 149,39 грн, що складається з 3% річних від простроченої суми заборгованості за період з 24 серпня 2013 року по 03 липня 2019 року в сумі 1213 грн., а також інфляційних втрат в сумі 10936,39 грн.

Отже, банк не надав доказів на підтвердження існування в позичальника заборгованості за кредитним договором № 014/03/0069-72736 від 31 травня 2005 року, зокрема за тілом кредиту, що підтверджується тим, що заявив позовні вимоги тільки щодо стягнення зі ОСОБА_1 3% річних від простроченої суми заборгованості та інфляційних втрат за вимогами ст. 625 ЦК України.

У зв`язку з затримкою виконання рішення суду про стягнення з позивача кредитної заборгованості не виникає будь-яких інших зобов`язань за кредитним договором, при цьому кредитор має право порушувати питання про стягнення зі ОСОБА_1 коштів на підставі ст. 625 ЦК України за період невиконання рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 13 серпня 2013 року, однак таке право виникає в силу Закону, а не договору.

Вищенаведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 лютого 2020 року у справі № 569/613/19 (провадження № 61-18981св19), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2020 року у справі № 569/23247/18 (провадження № 61-14784св19), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2021 року у справі № 570/648/19 (провадження № 61-7308св20).

Разом з тим, апеляційний суд вважає необхідним зазначити наступне.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов`язків.

За положеннями частини першої статті 593 ЦК України припинення права іпотеки в разі належного виконання основного зобов`язання презюмується.

Встановлення факту припинення основного зобов`язання належним його виконанням, є свідченням припинення додаткових (акцесорних) зобов`язань за договорами іпотеки.

Звернення особи до суду з позовом про визнання іпотеки такою, що припинена, на підставі частини першої статті 593 ЦК України не є необхідним, проте такі вимоги можуть розглядатися судом у разі наявності відповідного спору.

Отже, виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов`язків сторін (статті 3, 12 - 15, 20 ЦК України), слід дійти висновку про те, що в разі невизнання кредитором права іпотекодавця, передбаченого частиною першою статті 593 ЦК України, на припинення зобов`язання таке право підлягає захисту судом шляхом визнання його права на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України.

Таким чином, право іпотекодавця підлягає судовому захисту за його позовом шляхом визнання іпотеки такою, що припинена, а не шляхом припинення договору іпотеки чи шляхом припинення зобов`язання за договором.

Вказаний правовий висновок висловив Верховний Суд України у постанові від 04 лютого 2015 року у справі № 6-243цс14.

Крім того, зазначений правовий висновок був підтриманий Верховним Судом в постанові від 18 вересня 2019 року у справі № 695/3790/15-ц та постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 126/1056/15-цє.

З урахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції необхідно змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини в новій редакції: «Визнати іпотеку за іпотечним договором від 31 травня 2005 року № 014/03/1933, посвідченим 31 травня 2005 року Великоновосілківською державною нотаріальною конторою, зареєстрованим в реєстрі за № 1347, такою, що припинена в зв`язку із припиненням основного зобов`язання».

При цьому слід наголосити на тому, що суд не може виходити за межі позовних вимог (частина друга статті 264 ЦПК України). Тлумачення пункту 4 частини третьої статті 175 ЦПК України дає підстави зробити висновок, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів.

Право визначення предмету позову належить лише позивачу, який обирає правомірний та ефективний спосіб захисту прав та інтересів.

Способи захисту прав та інтересів, за загальним правилом, визначені частиною другою статтею 16 ЦК України. Одним зі способів захисту прав та інтересів є визнання права (пункт 1 частини другої статі 16 ЦК України), що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов`язків.

Водночас, під зміною предмету позову необхідно розуміти зміну способу (або способів) захисту права чи законного інтересу.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін.

Звертаючись до суду із позовом у цій справі, позивач у прохальній частині позовної заяви просив визнати іпотечний договір припиненим. При цьому, в обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 як фактичні підстави позову визначав те, що зобов`язання за кредитним договором припинилося у зв`язку із його належним виконанням, тому іпотека за договором, яким забезпечувалося виконання кредитного договору як основного зобов`язання, також є припиненою як похідне зобов`язання. Як на правові підстави вимог, позивач посилався на статтю 599 ЦК України.

Оцінюючи правомірність та ефективність обраного способу захисту, апеляційний суд виходить із того, що договір, в першу чергу, є домовленістю сторін. Договір як документ - є оформленням цієї домовленості. Під договором також розуміється й правовідношення, що виникло на підставі цієї домовленості; змістом такого правового відношення є певні права та обов`язки сторін.

Зі змісту зазначених підстав позову є очевидним те, що позивач, звертаючись до суду, обґрунтовував свої вимоги припиненням саме іпотеки за іпотечним договором як правовідношення, тобто похідного зобов`язання, а не самого договору іпотеки, як домовленості чи документу, тобто застосованої в іншому сенсі категорії "договір".

Виходячи з такого розуміння категорії "договір", вимога про визнання таким, що припинено, договору іпотеки, а також вимога про визнання такими, що припинилися правові відносини з іпотеки, є тотожними за своєю правовою природою та змістом.

Враховуючи те, що позивачем обраний правомірний та ефективний спосіб захисту своїх прав та інтересів - визнання права (що включає в себе також відсутність права), тому зміна формулювання резолютивної частини рішення суду першої інстанції, не є зміною судом предметом позову, оскільки обраний позивачем спосіб захисту прав та інтересів залишається незмінним.

Некоректне, з точки зору лінгвістики, формулювання вимог позову не може бути перешкодою для захисту порушеного права особи, яка звернулася до суду, оскільки надміру формалізований підхід щодо дослівного розуміння вимог позову, як реалізованого способу захисту, суперечить завданням цивільного судочинства, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 20 серпня 2021 року у справі № 149/2736/20 ( провадження 61-9025св21)

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 в частині зобов`язання ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» звернутися до нотаріальної контори або приватного нотаріуса із заявою про вилучення запису про іпотеку та скасування у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна обтяження, апеляційний суд зазначає наступне.

Обмеження речових прав на нерухоме майно (обтяження нерухомого майна) - це обмеження або заборона розпорядження нерухомим майном, установлена відповідно до правочину (договору), закону або актів органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових осіб, прийнятих у межах повноважень, визначених законом (абзац п`ятий частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» в редакції, чинній на час укладення іпотечного договору).

Відповідно до частини третьої статті 44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» після припинення обтяження обтяжувач самостійно або на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п`яти днів зобов`язаний подати держателю або реєстратору Державного реєстру заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру. У разі невиконання цього обов`язку обтяжувач несе відповідальність за відшкодування завданих збитків.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.

Відповідно до статті 74 Закону України «Про нотаріат», одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернення органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна.

Згідно з пунктом 5 Глави 15 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 року (далі - Порядок), нотаріус знімає заборону відчуження майна при одержанні повідомлення, зокрема: кредитора про погашення позики; про припинення (розірвання, визнання недійсним) договору застави (іпотеки); про припинення договору іпотеки у зв`язку з набуттям іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, після припинення договору іпотеки у зв`язку з відчуженням іпотекодержателем предмета іпотеки; за рішенням суду; в інших випадках, передбачених законом.

Пунктом 6.1 Глави 15 Розділу ІІ Порядку передбачено, що про зняття заборони, а також про зняття судовими або слідчими органами та органами державної виконавчої служби накладеного ними арешту на майно нотаріус робить відповідні відмітки в реєстрі для реєстрації заборон і арештів та в алфавітній книзі обліку заборон відчуження і арештів нерухомого майна.

Отже, законодавством передбачено підстави та порядок зняття заборони відчуження нерухомого майна.

Враховуючи необхідність документального закріплення підстав зняття нотаріусом заборони відчуження нерухомого майна (нотаріус не може зняти заборону без офіційного звернення), у разі особистого звернення до нотаріуса осіб, які є ініціаторами зняття заборони, та мають на це необхідні права та повноваження, нотаріусу слід відбирати від таких осіб відповідну заяву, в якій міститиметься прохання про зняття заборони відчуження нерухомого майна та до якої додаються необхідні підтверджуючі документи.

При одержанні заяви та підтверджуючих документів, на виконання пункту 6.1. Глави 15 Розділу ІІ Порядку, нотаріус реєструє таку заяву в журналі реєстрації вхідних документів та робить відповідні відмітки в реєстрі для реєстрації заборон і арештів та в алфавітній книзі обліку заборон відчуження і арештів нерухомого майна.

Після зняття заборони відчуження нерухомого майна нотаріус, який зняв заборону, може провести державну реєстрацію припинення обтяження (заборони), а також припинення іншого речового права (іпотеки) - у разі, коли знімається заборона з предмета іпотеки, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Тобто у процедурі зняття заборони первинними є дії щодо завершення початої нотаріальної дії з накладення заборони (з проставленням відміток у відповідному реєстрі та алфавітній книзі та проставлення відмітки на правочині) та лише після цього можливе внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо припинення заборони та іпотеки.

Виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов`язків сторін, слід дійти висновку про те, що звернення до суду з позовом про зобов`язання іпотекодержателя вчинити дії з метою зняття заборони з нерухомого майна є неправильним способом захисту порушених прав власника майна.

Апеляційний суд виходить з того, що дійсно записи про державну реєстрацію обтяжень нерухомого майна, а також іпотеки за належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором є перешкодами в реалізації власником права розпорядження відповідним майном. Проте у справі, яка переглядається, ефективним способом захисту порушених прав позивача було пред`явлення позову про зняття заборони відчуження нерухомого майна та виключення відповідних записів з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек. Підстави для зобов`язання ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» вчиняти певні дії відсутні, оскільки у випадку одержання відповідної заяви та підтверджуючих документів або за наявності рішення суду нотаріус сам повинен зняти заборону відчуження майна та провести державну реєстрацію припинення обтяження (заборони), а також - припинити інше речове право (іпотеку).

З урахуванням наведеного, апеляційний суд погоджується з доводами скаржника в цій частині та дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги.

Висновки за результатом розгляду апеляційної скарги.

Згідно п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення місцевого суду - зміні шляхом викладення другого абзацу резолютивної частини в такій редакції: «Визнати іпотеку за іпотечним договором від 31 травня 2005 року № 014/03/1933, посвідченим 31 травня 2005 року Великоновосілківською державною нотаріальною конторою, зареєстрованим в реєстрі за № 1347, такою, що припинена в зв`язку із припиненням основного зобов`язання». Крім того, оскаржуване судове рішення слід скасувати в частині задоволення позову ОСОБА_1 про зобов`язання ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» звернутися до нотаріальної контори або приватного нотаріуса із заявою про вилучення запису про іпотеку № 16648892 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та скасування у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна обтяження - заборони на нерухоме майно, реєстраційний номер 2029837, зареєстрованого 31 травня 2005 року Великоновосілківською державною нотаріальною конторою, об`єктом якого є квартира АДРЕСА_1 та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог. В решті оскаржуване рушення необхідно залишити без змін.

Розподіл судових витрат.

Зі змісту статті 382 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у справі, що розглядається, позов задоволено частково, тому в порядку частини першої статті 141 ЦПК України, з ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 908 грн, виходячи з розрахунку: 1816 (сплачений судовий збір) грн х 50% (частина задоволених позовних вимог) : 100%. З огляду на часткове задоволення вимог апеляційної скарги ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», за подання апеляційної скарги зі ОСОБА_1 на користь відповідача слід стягнути судовий збір у сумі 1362 грн, виходячи з розрахунку 2 724 грн (сплачений судовий збір) х 50 % ( частина задоволених вимог апеляційної скарги) : 100%.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376,381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» задовольнити частково.

Змінити рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 07 вересня 2021 року шляхом викладення другого абзацу резолютивної частини в такій редакції: Визнати іпотеку за іпотечним договором від 31 травня 2005 року № 014/03/1933, посвідченим 31 травня 2005 року Великоновосілківською державною нотаріальною конторою, зареєстрованим в реєстрі за № 1347, такою, що припинена в зв`язку із припиненням основного зобов`язання».

Скасувати рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 07 вересня 2021 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 про зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» звернутися до нотаріальної контори або приватного нотаріуса із заявою про вилучення запису про іпотеку № 16648892 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та скасування у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна обтяження - заборони на нерухоме майно, реєстраційний номер 2029837, зареєстрованого 31 травня 2005 року Великоновосілківською державною нотаріальною конторою, об`єктом якого є квартира АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 10898439 та відмовити в задоволенні цих позовних вимог.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_3 , судовий збір за подання позову у сумі 908 (дев`ятсот вісім) грн.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_3 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», , судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 1362 (тисяча триста шістдесят дві) грн.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Судді:

Повний текст постанови складено 17 грудня 2021 року.

Суддя: