Постанова

Іменем України

08 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 323/501/20

провадження № 61-427св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Грушицького А. І.,

суддів: Калараша А. А., Литвиненко І. В., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Ткачука О. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Виконавчий комітет Новояковлівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 17 вересня 2020 року в складі судді Фісун Н. В. та постанову Запорізького апеляційного суду від 16 грудня 2020 року в складі колегії суддів: Кримської О. М., Дашковської А. В., Кочеткової І. В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Виконавчий комітет Новояковлівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області, про визнання заповіту нікчемним,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Виконавчий комітет Новояковлівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області (далі - Новояковлівська сільська рада), про визнання заповіту нікчемним.

Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача та відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилась спадщина на належне спадкодавцю майно:

- земельну ділянку (пай) площею 7,46 га, що розташована на території Новояковлівської сільської ради (державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗП № 023296);

- земельну ділянку (пай) площею 7,45 га, що розташована на території Новояковлівської сільської ради (державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЗП № 135483).

Спадкоємцями першої черги за законом є діти спадкодавця ОСОБА_3 : ОСОБА_1 - син та ОСОБА_2 - дочка.

З 14 вересня 2010 року позивач постійно мешкав разом зі своєю матір`ю ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , де й зареєстрований.

Позивач прийняв спадщину відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем ОСОБА_3 на час відкриття спадщини. Також у встановлений законом строк 6 місяців з дня смерті спадкодавця, він подав до Оріхівської державної нотаріальної контори Запорізької області заяву про прийняття спадщини.

ОСОБА_2 також прийняла спадщину у встановлений законом строк 6 місяців з дня смерті спадкодавця шляхом подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини.

Після звернення до Оріхівської державної нотаріальної контори Запорізької області з приводу оформлення спадщини після смерті матері, позивачу стало відомо, що існує заповіт, складений 09 грудня 2008 року від імені ОСОБА_3 , та посвідчений секретарем Новояковлівської сільської ради Нікітенко О. В.

У цьому заповіті є розпорядження нерухомим майном, згідно з яким ОСОБА_3 :

- заповідає ОСОБА_2 земельну ділянку (пай) площею 7,46 га, розташований на території Новояковлівської сільської ради (державний акт на право приватної власності на землю серії ІП-ЗП № 023296);

- заповідає ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рівних частках земельну ділянку (пай) площею 7,45 га, розташований на території Новояковлівської сільської ради (державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЗП № 135483).

Позивач зазначає, що має право оспорити заповіт ОСОБА_3 від 09 грудня 2008 року, оскільки вважає, що останній порушує його права як спадкоємця на отримання половини переліченого спадкового майна в порядку спадкування за законом.

Вважає, що заповіт від 09 грудня 2008 року належить визнати нікчемним, оскільки під час його складання та посвідчення порушено встановлений законом порядок вчинення таких дій, а волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Наявний в нотаріальній конторі заповіт ОСОБА_3 від 09 грудня 2008 року, який складений не власноруч ОСОБА_3 , а працівниками виконавчого комітету на оргтехніці, не відповідає положенням перелічених норм Закону України «Про нотаріат» та переліченим приписам Інструкції, а саме :

перелік майна, що заповідає ОСОБА_3 (п`ятий та сьомий абзаци заповіту), не є чітким та ясним, а є незрозумілим і дає підстави для різночитання заповіту, оскільки не зазначений власник цих земельних ділянок (паїв), їх місцезнаходження, не зазначені реквізити державних актів (яким органом та коли видані, якій особі видані тощо);

в заповіті не прокреслені не заповнені до кінця рядки та не прокреслені інші вільні місця, а це дає підстави вважати, що після посвідчення до заповіту вносились дописки з метою викривити його первісний зміст, зокрема, абзац сьомий можливо доповнено словами: «та ОСОБА_2 в рівних частинах».

На посвідчувальному написі на заповіті від імені ОСОБА_3 від 09 грудня 2008 року надруковано, що секретар виконавчого комітету Нікітенко О. В. посвідчила заповіт ОСОБА_4 , а запису про посвідчення заповіту ОСОБА_3 взагалі немає. Також, незрозуміло, навіщо в посвідчувальному написі зазначено прізвище сторонньої особи.

На посвідчувальному написі на заповіті від імені ОСОБА_3 від 09 грудня 2008 року надруковано, що секретар виконавчого комітету Нікітенко О. В. посвідчила заповіт 23 жовтня 2008 року, тобто заповіт посвідчений за 47 днів до його складання.

Позивач вважає, що секретар виконавчого комітету Нікітенко О. В., яка підписала посвідчувальний напис на заповіті, станом на 09 грудня 2008 року не була уповноважена відповідним рішенням виконавчого комітету вчиняти нотаріальні дії, зокрема, щодо посвідчення заповітів.

Доказів наявності в неї таких повноважень немає, а в заповіті не зазначено рішення виконавчого комітету, яким Нікітенко О. В. була уповноважена вчиняти нотаріальні дії станом на 09 грудня 2008 року.

Позивач посилався на те, що заповіт від імені ОСОБА_3 від 09 грудня 2008 року не було посвідчено у встановленому законом порядку та належною посадовою особою, а перелічені порушення чинного в 2008 році законодавства під час складення та посвідчення заповіту ОСОБА_3 є достатніми для визнання його нікчемним.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 17 вересня 2020 року відмовлено в позові.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що при посвідченні заповіту були дотримані вимоги щодо його форми - заповіт складено у письмовій формі із зазначенням місця і часу його складання (с. Новояковлівка Оріхівського району Запорізької області, 09 грудня 2008 року). Уповноваженою особою - секретарем Новояковлівської сільської ради Оріхівського району Нікітенко О. В. в приміщенні сільської ради встановлено особу заповідача, перевірено його дієздатність, роз`яснено заповідачу зміст статей 1241, 1307 ЦК України та посвідчено особистий підпис на заповіті. Відповідно до Порядку посвідчення заповітів та довіреностей текст заповіту було записано зі слів заповідача ОСОБА_3 та прочитано нею вголос, підписано особисто заповідачем ОСОБА_3 у присутності секретаря ради Нікітенко О. В. Особу заповідача ОСОБА_3 встановлено на підставі паспортного документа, який записано в Журналі реєстрації нотаріальних дій Новояковлівської сільської ради. Ідентичний підпис заповідача ОСОБА_3 наявний в Журналі реєстрації нотаріальних дій. Запис в Журналі реєстрації нотаріальних дій зроблений також 09 грудня 2008 року після складення і посвідчення заповіту. 17 грудня 2008 року заповіт внесено в Спадковий реєстр.

Заповіт ОСОБА_3 відповідає її внутрішній волі, підписаний власноручно, а підстави, які вказані позивачем щодо нікчемності заповіту, не свідчать про нікчемність заповіту та не впливають на дійсність волевиявлення заповідача щодо розпорядження належним їй на праві власності майном. Належних та допустимих доказів про визнання заповіту нікчемним позивач суду не надав. Суд вважав, що порядок посвідчення заповіту було дотримано, зокрема послідовно вчинено всі необхідні для цього дії. Позивач не довів допущення порушень посвідчення заповіту.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 16 грудня 2020 року рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 17 вересня 2020 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм процесуального права та вимог законодавства, а доводи апеляційної скарги повністю спростовуються встановленими судом обставинами справи і не дають підстав вважати, що судом при постановленні рішення неправильно застосовані норми матеріального чи порушені норми процесуального права. Оскаржуваний заповіт посвідчений уповноваженою посадовою особою органу місцевого самоврядування на підставі повноважень, покладених на неї рішенням сесії сільської ради, відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», з дотриманням Закону України «Про нотаріат» та статей 1247, 1251 ЦК України. Колегія суддів погодилась з висновком суду першої інстанції про те, що технічні помилки, які були допущені в посвідчувальному написі посадовою особою щодо дати посвідчення заповіту та помилкового зазначення у ньому даних щодо гр. ОСОБА_4 не впливають на волевиявлення заповідача щодо розпорядження власним майном та не свідчать про нікчемність вчиненого правочину, оскільки за своїм змістом фактично є технічною помилкою, допущеною особою (секретарем), яка склала заповіт за допомогою технічних засобів.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 17 вересня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 16 грудня 2020 року, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційну скаргу обґрунтовано тим, що судові рішення у справі ухвалені всупереч висновку Верховного Суду, висловленого у постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 323/3359/17 у подібних правовідносинах.

Вважає, що під час ухвалення судових рішень у справі внаслідок неправильної оцінки наданих сторонами доказів судами першої та апеляційної інстанцій порушено норми матеріального права, висновки судів не відповідають обставинам справи, наданим доказам та чинному законодавству.

Суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин частину першу статті 1257 ЦК України за наявності для цього достатніх підстав.

Заповіт від імені ОСОБА_3 від 09 вересня 2008 року не містить посвідчувального напису, саме для заповіту ОСОБА_3 . На ньому наявний посвідчувальний напис для заповіту іншої особи: ОСОБА_6 від 23 жовтня 2008 року, отже, заповіт є нікчемним.

Секретар Новояковлівської сільської ради Нікітенко О. В., чий підпис стоїть на заповіті від 09 грудня 2008 року, станом на 09 грудня 2008 року не була уповноважена відповідним рішенням виконавчого комітету вчиняти нотаріальні дії, зокрема щодо посвідчення заповіту.

Надані Нікітенко О. В. до справи обов`язки секретаря виконавчого комітету Новояковлівської сільської ради не містять ознак документа, не містять достовірної інформації щодо їх затвердження на першій сесії п`ятого скликання сільської ради 20 квітня 2005 року, внаслідок чого не можуть бути доказом наділення секретаря виконавчого комітету сільської ради вчиняти нотаріальні дії, зокрема посвідчувати заповіти.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 11 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Оріхівського районного суду Запорізької області.

Справа надійшла до Верховного Суду у лютому 2021 року.

Ухвалою Верховного Суду від 01 грудня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини, встановлені судами

Суди встановили, що 0 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть № НОМЕР_1 серія 1-ЖС (а. с. 86).

Відповідно до копії спадкової справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які є спадкоємцями першої черги, звернулися до Оріхівської державної нотаріальної контори Запорізької області з приводу оформлення спадщини після смерті матері (а. с. 85-106).

З копії спадкової справи встановлено, що існує заповіт, складений 09 грудня 2008 року від імені ОСОБА_3 , та посвідчений секретарем Виконавчого комітету Новояковлівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області Нікітенко О. В. У вказаному заповіті наявне розпорядження нерухомим майном, згідно з яким ОСОБА_3 :

- земельну ділянку (пай) площею 7,46 га, (державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗП № 023296) заповідає ОСОБА_2 ;

- земельну ділянку (пай) площею 7,45 га, (державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЗП № 135483) заповідає ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частинах (а. с. 86).

Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 28 січня 2020 року № 59170028, сформованої Оріхівською державною нотаріальною конторою, заповіт ОСОБА_3 РНОКПП НОМЕР_2 , внесений до спадкового реєстру за № 46066534, посвідчений Новояковлівською сільською радою Оріхівського району Запорізької області 09 грудня 2008 року, внесений до реєстру нотаріальних дій під номером 214, не змінювався, не скасовувався та на час формування витягу є чинним.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають вказаним вимогам закону.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У справі, яка переглядається, позовні вимоги за змістом зводяться до доведення нікчемності заповіту, складеного ОСОБА_3 09 грудня 2008 року, з тих підстав, що він посвідчений особою, яка не була на це уповноважена відповідно до вимог закону.

У статті 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою, службовою особою відповідного органу місцевого самоврядування (стаття 1251 ЦК України).

Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування.

При цьому право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України).

Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України).

Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки.

На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Водночас загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування.

Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення.

Так, у частині першій статті 1257 ЦК України встановлено правило про нікчемність заповіту, складеного з порушенням вимог ЦК України щодо особи заповідача, а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

Аналіз частини першої статті 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, її статтях 1247-1249, 1253 ЦК України.

Аналіз цих статей дає змогу констатувати, що законодавець висуває такі вимоги до форми заповіту: письмова з нотаріальним посвідченням.

Проте допускаються й інші способи посвідчення заповіту, враховуючи численні обставини, які законодавець покладає в основному для можливості їх застосування.

Ці обставини в сукупності свідчать про те, що вони беруться до уваги як об`єктивні перешкоди до запрошення нотаріуса посвідчити заповіт.

Водночас наведені у зазначених вище статтях правові механізми доводять, що вони розраховані на те, щоб остання воля заповідача була виражена вільно і не виникало б жодного сумніву в цьому.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16 (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що «нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) викладено висновок, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

У цій постанові Велика Палата Верховного Суду не погодилась з висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 577/5321/17, від 03 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16, від 07 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц та у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у частині застосування таких способів захисту прав та інтересів, як визнання нікчемного правочину недійсним і встановлення нікчемності правочину. У зв`язку з цим Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків Верховного Суду та Верховного Суду України у цій частині.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Суди першої та апеляційної інстанцій, відмовивши в позові, виходили із недоведеності позовних вимог, зокрема з того, що рішенням від 20 квітня 2006 року № 2 Першої сесії п`ятого скликання Новояковлівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області секретарем ради обрано Нікітенко О. В. (а. с. 73).

Однак, суди першої та апеляційної інстанцій не звернули увагу на те, що у справі, яка переглядається, позивач заявив вимогу про встановлення нікчемності заповіту без застосування наслідків недійсності правочину, у зв`язку з чим необхідно дійти висновку, що ОСОБА_1 обрав неналежний спосіб захисту, а отже, позов не підлягає задоволенню саме з цих підстав.

З таких же висновків виходив Верховний Суд у постановах від 07 квітня 2021 року у справі № 665/103/18 (№ 61-21199св19) та від 13 вересня 2021 року у справі № 146/898/20 (№ 61-10983св21) про встановлення нікчемності заповіту.

Таким чином, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій фактично здійснили оцінку заповіту на предмет його відповідності закону, тобто вдалися до оцінки обставин, з якими закон пов`язує недійсність правочину, в той час, коли з такими вимогами позивач не звертався, натомість він обрав спосіб захисту, який не є ефективним способом захисту його права на спадкування після смерті ОСОБА_3 , тому рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають зміні з викладенням їх мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин першої, другої і четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Оскільки суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного по суті висновку щодо відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 , однак з помилкових мотивів, судові рішення підлягають зміні з викладенням їх мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Оскільки Верховний Суд змінює судові рішення, але виключно у частині мотивів їх прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 412, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 17 вересня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 16 грудня 2020 року змінити,виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови, а в іншій частині залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий А. І. Грушицький

Судді: А. А. Калараш

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров

О. С. Ткачук