РІШЕННЯ

Іменем України

17 грудня 2021 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області в складі:

головуючого судді Мариніна О.В.,

за участі секретаря судового засідання Висоцького С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бердянську в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту смерті, заінтересована особа Бердянський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального Управління Міністерства Юстиції України (м. Дніпро),

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (фактичного місце перебування за адресою: АДРЕСА_1 ), звернувся до суду з заявою, в якій просить встановити факт смерті його бабусі по лінії його батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Макіївка Донецька область. В обґрунтування заяви вказує на те, що Бердянський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) відмовив у проведенні реєстрації смерті його бабусі по лінії його батька з тих підстав, що свідоцтво про смерть видане на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Встановлення факту смерті необхідно йому для державної реєстрації смерті в державному органі України, отримання свідоцтва про смерть встановленого зразка.

Заявник в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Представник заінтересованої особи Бердянський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). Подав заяву про розгляд справи за відсутності представника. Заперечень не має.

Суд, відповідно до ст.ст. 223, 247 ЦПК України розглядає справу за відсутності заявника і представника заінтересованої особи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали справи та надані суду докази у їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суди розглядають справи про встановлення факту смерті особи у певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного факту смерті.

Особливості провадження у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України визначені ст. 317 ЦПК України.

Відповідно ч. 3 ст.17 ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання.

Згідно пункту 1 розділу 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 року N 52/5, підставою для державної реєстрації смерті є:

а) лікарське свідоцтво про смерть (форма N 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 р. N 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 р. за N 1150/13024 (далі - лікарське свідоцтво про смерть);

б) фельдшерська довідка про смерть (форма N 106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 р. N 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 р. за N 1150/13024 (далі - фельдшерська довідка про смерть);

в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть;

г) рішення суду про оголошення особи померлою;

ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час;

д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів;

е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть.

Згідно з свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 15.01.2020, виданого повторно, заявник ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьками якого вказані: батько ОСОБА_3 , мати ОСОБА_4 .

Згідно з свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 31.10.1963, батько заявника ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьками якого вказані: батько ОСОБА_5 , мати ОСОБА_2 .

Судом встановлено, що заявник є онуком ОСОБА_2 , що підтверджується копіями свідоцтва про народження: серії НОМЕР_1 від 15.01.2020, виданого повторно та серії НОМЕР_2 від 31.10.1963.

Заявник вказує на те, що його бабуся померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Макіївка Донецької області.

Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», як встановлено пунктом 1 частини першої статті 3, визначено сухопутну територію Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій, тимчасово окупованою територією внаслідок збройної агресії Російської Федерації.

На підтвердження факту смерті заявник надав суду копію лікарське свідоцтво про смерть № 551 від 27 березня 2019 та довідку про причини смерті № 551

Згідно довідки про причини смерті судом встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , померла ІНФОРМАЦІЯ_6 . Причина смерті: «Геморагічний інфаркт в стволові клітини головного мозку при гіпертонічній хворобі».

Відповідно до п.п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», судам роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті.

При розгляді цієї справи суд враховує практику Європейського Суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права.

Так, у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republico f Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення.

Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті особи для реалізації особистих немайнових прав заявника, суд оцінюючи докази у їх сукупності, в тому числі з урахуванням медичних документів, які видані медичною установою, що знаходиться на тимчасово окупованій території України, приходить до висновку, що факт, про встановлення якого просить заявник, знайшов своє підтвердження в судовому засіданні.

За таких обставин, заява ОСОБА_1 підлягає задоволенню, оскільки він є громадянином України, його відносини із померлою громадянкою ОСОБА_2 підтверджені документами, які є в матеріалах справи.

Таким чином, заявник не має документу, передбаченого діючим законодавством України, для реєстрації смерті бабусі, що унеможливлює отримання свідоцтва про смерть в органах державної реєстрації актів цивільного стану України.

Встановлення факту смерті ОСОБА_2 має для заявника юридичне значення, так як дозволяє реалізувати свої спадкові права.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12, 13, 81, 263-265, 315-319 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Заяву задовольнити.

Встановити факт смерті ІНФОРМАЦІЯ_6 громадянки України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Місце проживаня: АДРЕСА_2 . Місце смерті: Україна, м. Макіївка, Донецька область. Причина смерті: «Геморагічний інфаркт в стволові клітини головного мозку при гіпертонічній хворобі».

Рішення суду допустити до негайного виконання.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду суд протягом 30 днів з дня його підписання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Суддя Бердянського міськрайонного суду

Запорізької області О. В. Маринін