Провадження № 2/947/386/21
Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді Калініченко Л.В.
при секретарі Кирикової О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою
до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору
Комунальне підприємство «Міське агентство з приватизації житла»,
Департамент міського господарства Одеської міської ради,
про скасування розпорядження та визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло
Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В.
Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 09.11.2020 року прийнято до розгляду вказану позовну заяву, відкрито провадження по цивільній справі в порядку загального позовного провадження, призначено дату, час і місце проведення судового засідання з повідомленням сторін по справі.
Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 09.11.2020 року витребувано з КП «Міське агентство з приватизації житла» належним чином завірені копії усіх матеріалів, що слугували підставою для видання 23.02.1998 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів розпорядження №116404 про передачу квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та членам її сім`ї ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в рівних частках.
24.11.2020 року до суду від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання не заперечувала проти задоволення позовних вимог, визнала їх та зазначила, що ОСОБА_3 не проживав у зазначеній квартирі з 1994 року та був там тимчасово прописаний і не мав права на приватизацію. Також просила розглядати справу за її відсутності.
25.11.2020 року на виконання ухвали суду від 09.11.2020 року від КП «Міське агентство з приватизації житла» надійшли витребувані судом документи.
Тієї ж дати, судом у підготовчому судовому засіданні було ухвалено залучити до участі по справі в якості третьої особи Комунальне підприємство «Міське агентство з приватизації житла».
17 грудня 2020 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.
У судове засідання призначене на 15.02.2021 року позивачка по справ не з`явилась, про дату, час і місце проведення якого повідомлена належним чином, однак до суду надійшла заява від представника останньої про підтримання позовних вимог та розгляд справи за її відсутності.
Відповідачка ОСОБА_5 у судове засідання призначене на 15.02.2021 року також не з`явилась, однак у відзиві на позовну заяву зазначила про визнання заявлених вимог та розгляд справи за її відсутності.
У відповідності до ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.
Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання призначене на 15.02.2021 року не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлявся, шляхом надсилання копії ухвали суду про відкриття провадження по справі, копії позовної заяви з додатками до неї, разом з судовою повісткою на адресу останнього відомого зареєстрованого місця проживання, якою є: АДРЕСА_3 , однак усі поштові повідомлення були повернуті до суду без вручення.
Як вбачається у відповідності до відповіді з відділу адресної довідкової роботи Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області, ОСОБА_3 зареєстрованим чи знятим з реєстрації в місті Одесі та Одеській області не значиться.
Згідно з ч.11 ст.128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
Оскільки зареєстроване місце проживання/перебування відповідача по справі ОСОБА_3 суду не відоме, виклик останнього також здійснювався шляхом надання оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, з опублікування якого ОСОБА_3 вважається повідомленим належним чином про дату, час і місце проведення судового засідання.
Під час розгляду справи, відповідач не скористувався процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву, як і не повідомляв про причини своєї неявки.
Представники третіх осіб по справі також не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.
Згідно з ч. 2 ст. 281 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення заочного рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуюче вищевикладене, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 15.02.2021 року за відсутності сторін по справі та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України, за згодою позивача, Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи.
Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов ОСОБА_1 підлягаючим задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 25.02.1993 року ОСОБА_2 , на підставі рішення виконкому Київського райради народних депутатів за №155 від 05.02.1993 року, було видано розпорядження на зайняття житлової площі квартири АДРЕСА_1 , з правом укладення договору найму.
29 грудня 1997 року ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 звернулись до Управління житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів з заявою про передання квартири АДРЕСА_1 , у спільну часткову власність на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».
23 лютого 1998 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів видано розпорядження органу приватизації за №116404, про передання квартири АДРЕСА_1 у спільну часткову власність ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
Як вбачається з наявних в матеріалах справи документів, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 було набуто у спільну часткову власність вказану квартиру, шляхом її приватизації.
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла співвласник вказаної квартири ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .
Внаслідок смерті ОСОБА_6 , відкрилась спадщина на належне останній за час життя майно.
Відповідно до витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі за №58532863 від 29.11.2019 року, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 29.11.2019 року заведено спадкову справу до майна померлої ОСОБА_6 .
Як вбачається з наданих до суду доказів, а саме свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась ОСОБА_7 , матір`ю якої зазначена ОСОБА_8 .
У відповідності до свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 , ОСОБА_7 внаслідок реєстрації шлюбу з ОСОБА_6 змінила прізвище на « ОСОБА_9 », яке в подальшому 25 травня 2013 року залишила під час розірвання шлюбу, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 .
Згідно зі свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_5 , 1 березня 1994 року розірвано шлюб між ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , за наслідком чого ОСОБА_8 , змінила прізвище на « ОСОБА_11 ».
На підставі викладеного вбачається, що позивачка ОСОБА_1 є матір`ю померлої ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , та належить до першої черги спадкоємців за законом.
Листом приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Прокоф`євої Л.Г. за №351/02-14 від 21.12.2020 року повідомлено суд, що спадкова справа №24/2019 до майна ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , заведена на підставі заяви ОСОБА_1 від 29.11.2019 року за №94. Інші спадкоємці з заявами про прийняття спадщини до майна померлої не звертались.
Позивачка, як спадкоємець до майна ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , та співвласник спірної квартири, стверджує, що ОСОБА_3 не мав право на приватизацію спірної квартири.
Порядок та правові основи приватизації житла встановлені діючим на той час законодавством, а саме Житловим Кодексом України, Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року №2482-XII (зі змінами та доповненнями), Законом України «Про власність» від 07.02.1991 року №697-12 та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до ч.2 ст.9 ЖК України, громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законодавством України.
Згідно ч.2,ч.3 ст.15 Закону №697-12 - наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім`ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України. Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом.
Як передбачено пунктами 1, 2, 5 ст.8 Закону №2482-ХІІ - приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.
Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири(будинку).
Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.
Передача квартир (будинків) у власність громадян оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.
За змістом ст. 65, 65-1 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з ними, придбати займані ними приміщення у власність на підставах, передбачених чинним законодавством.
Верховним Судом України у Постанові по справі № 6-125цс12 від 30 січня 2013 року зроблено правовий висновок: виходячи з аналізу змісту Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61, 65, 65-1 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім`ї.
Вищим Спеціалізованим Судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі від 12.01.2017 р. № 9-48/0/4-17 узагальнено судову практику розгляду справ про приватизацію державного житлового фонду та гуртожитків. Розділ 5 узагальнення містить наступні правові висновки суду: Статтею 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено такі основні умови, виключно з дотриманням яких може відбутись приватизація: здійснення приватизації уповноваженими на це органами; згода всіх повнолітніх членів сім`ї; постійне проживання у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку; згода тимчасово відсутніх членів сім`ї, за якими зберігається право на житло.
Таким чином, як випливає з аналізу вказаних норм, процедура оформлення права власності передбачає обов`язкове постійне проживання в цих квартирах (будинках) квартиронаймача, а також подання таким громадянином, який є повнолітнім і виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру, відповідної заяви у встановленому законом зразку.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 , який був розірваний 01 березня 1994 року, актовий запис №216, за наслідком чого ОСОБА_8 відновлено дошлюбне прізвище на « ОСОБА_12 », що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_5 .
У відповідності до довідки про склад сім`ї наймача окремої квартири, яка була подана під час приватизації спірної квартири, у квартирі АДРЕСА_1 були зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та з 07.02.1997 року - ОСОБА_3 .
Отже, судом встановлено, що відповідач по справі ОСОБА_3 на момент подання заяви про приватизацію спірної квартири, мешкав у житлі та був зареєстрований за згодою наймача ОСОБА_2 , як колишній чоловік ОСОБА_1 .
Відповідно до листа Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Чорноморський» за №710 від 17.12.2020 року повідомлено, що реєстрація місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у квартирі АДРЕСА_1 , була проведена, як тимчасова, на підставі Договору про здачу житлового приміщення в піднайм від 08.08.1996 року, який було укладено між ОСОБА_3 з ОСОБА_2 , який зареєстрований в Книзі (Журналі реєстрації ЖЕУ-202 за №29.
У відповідно до наданої позивачем, належним чином засвідченої, копії договору про здачу житлового приміщення в піднайм від 08 серпня 1996 року вбачається, що останній укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , відповідно до якого ОСОБА_2 , проживаюча в квартирі АДРЕСА_1 , надає належне їй на підставі рішення райради приміщення в тимчасове користування ОСОБА_3 строком до 2 (двох) років.
Інших доказів матеріали справи не містять.
На підставі вищевикладеного вбачається, що реєстрація ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 , була проведена, як тимчасова, оскільки здійснена на підставі договору здачі житлового приміщення в піднайм, зі строком дій до двох років, що підтверджує волевиявлення основного наймача ОСОБА_2 на тимчасове проживання останнього.
З урахуванням встановлених обставин, суд вважає доведеними доводи позивача про те, що ОСОБА_3 на час винесення розпорядження органу приватизації від 23.02.1998 року за №116404, не набув належного права на приватизацію зазначеної квартири у відповідності до статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», яка регламентує передачу квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися, зокрема, своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Момент виникнення права власності на річ (майно) визначається законом. При визначенні моменту набуття права власності слід враховувати як особливості самого майна, так і особливості оформлення права власності, які теж суттєво впливають на визначення моменту виникнення (набуття) права власності.
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Як слідує з положень ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Ст. 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Нею передбачено, що правочин не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
Тобто, приватизація державного житлового фонду є правочином у розумінні норм цивільного права.
Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьої, п`ятою та шостою ст. 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Як передбачено ч. 1 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Таким чином, з урахуванням встановлених по справі обставин та досліджених судом доказів, суд приходить до висновку, що приватизація квартири АДРЕСА_1 , була проведена в супереч статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», у зв`язку з чим, суд вважає, що розпорядження органу приватизації від 23 лютого 1998 року за №116404, видане Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів, на підставі якого квартиру АДРЕСА_1 , передано на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , підлягає визнанню недійсним та скасуванню.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється або припиняється. Свідоцтво про право власності не породжує виникнення у суб`єкта відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності.
Оскільки розпорядження органу приватизації визнається судом недійсним, то й документ, яким оформлюється відповідне право має бути визнаний недійсним також.
Зазначений правовий висновок узгоджується з висновком Верховного Суду викладеним в постанові від 03.04.2018 року за наслідком розгляду справи №917/927/17.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.
Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
На підставі викладеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд вважає позов ОСОБА_1 обґрунтованим і підлягаючим до задоволення.
Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Позивачем у позові не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 77, 81, 141, 211, 263-265, 280-283, 352, 354 ЦПК України, п. 15.5 Перехідних положень Розділу ХІІІ ЦПК України, суд,
Скасувати розпорядження органу приватизації, видане Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів 23.02.1998 року за №116404, про передачу квартири АДРЕСА_1 у приватну спільну часткову власність ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржено позивачем до Одеського апеляційного суду шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 24 лютого 2021 року.

Головуючий Калініченко Л. В.