ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 687/882/20
Провадження № 22-ц/4820/282/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., П`єнти І.В.

розглянув в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України цивільну справу № 687/882/20 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Чемеровецького районного суду Хмельницької області від 22 грудня 2020 року в складі судді Горобець Н.О. у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в :

У жовтні 2020 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за договором про надання банківських послуг в розмірі 17423 грн. 31 коп.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався, що ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг звернувся до банку та підписав Анкету-заяву № б/н від 14 жовтня 2011 року, згідно якої отримав кредитну карту з початковим кредитним лімітом, який в подальшому було збільшено. Це підтверджується Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, доданої до позовної заяви.

Також зазначає, що відповідач при зверненні до банку, підписав Анкету - заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, чим підтвердив свою згоду на те що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті складають Договір про надання банківських послуг. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався п. 2.1.2.3, 2.1.2.4 Договору, на підставі яких відповідач при укладенні Договору дав свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміни за рішенням та ініціативою Банку. Також відповідно до п.1.3.2.3 Договору передбачено можливість зміни тарифів та інших невід`ємних частин Договору.

Банк свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

Відповідач в свою чергу зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов Договору, а саме щомісячними платежами у розмірі мінімального платежу від суми заборгованості, який встановлений Договором, проте свої зобов`язання відповідач належним чином не виконував.

У зв`язку із неналежним виконанням умов Договору відповідач станом на 04 жовтня 2020 року має кредитну заборгованість в розмірі 17423 грн. 31 коп., яка складається з 12 611 грн. 58 коп. заборгованості за тілом кредиту, в т.ч. заборгованість за простроченим тілом кредиту, 4811 грн. 73 коп. заборгованість за простроченими відсотками, вказаний розмір заборгованості банк просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь.

Заочним рішенням Чемеровецького районного суду Хмельницької області від 22 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

АТ КБ «ПриватБанк» не погодилося з таким рішенням та подало апеляційну скаргу, посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, просить скасувати заочне рішення Чемеровецького районного суду Хмельницької області від 22 грудня 2020 року, ухвалити нове рішення, яким задоволити позовні вимоги в повному обсязі.

Апелянт вказує, що судом не прийнято до уваги, надані банком докази, а саме: надана копія анкети-заяви в якій відповідач особистим підписом підтвердив, що він погоджується, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг та самостійно зобов`язувався виконувати їх вимоги, самостійно знайомитися з їх змінами на сайті ПриватБанку, тому суд безпідставно фактично звільнив боржника від сплати заборгованості своїм судовим рішенням, крім того відповідач не оспорював заборгованість та не заявляв позовні вимоги про визнання кредитного договору недійсним або нікчемним. Відповідно до підписаної Анкети-Заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг відповідачу було відкрито 02 листопада 2007 року картковий рахунок та видано кредитну карту на яку 20 червня 2014 року було встановлено кредитний ліміт в розмірі 15 000 грн, який в подальшому збільшено до 15 300 грн. Відповідач після отримання картки здійснював дії щодо проведення її до активації, користувався кредитними коштами, а також здійснював часткове погашення, що на думку апелянта, свідчить про визнання ним заборгованості по кредиту та згоду з умовами кредитування, крім того звертався до Банку з метою перевипуску картки, на яку була перекинута вся сума заборгованості за кредитним лімітом. Розрахунок заборгованості доданий до позовної заяви, апелянт вважає належним доказом, оскільки є інформаційним документом по факту обробки фактичного операційного руху грошових коштів по рахунку кредитної угоди. Апелянт вказує, що враховуючи вищенаведене має право вимагати від позичальника повернення наданих кредитних коштів, з урахуванням відсотків за їх користування.

Як на порушення норм процесуального права судом першої інстанції, апелянт посилається на те, що при ухваленні судового рішення знехтувано засадами змагальності. Не маючи у справі обґрунтованих та доказових заперечень відповідача суд замість відповідача навів доводи проти вимог позивача. В обґрунтування свого рішення суд прослався на судову практику, яка не є і не може бути доказовою по справі, зокрема, постанову ВС від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, оскільки обставини у вказаних справах є різними. Тому апелянт вважає, що оскаржуване судове рішення не відповідає вимогам обґрунтованості та законності.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно ст. 376 ЦПК України підставою для зміни судового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що 14 жовтня 2011 року відповідачем підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, за змістом якої відповідач визнавав, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становлять укладений між сторонами договір про надання банківських послуг.

ОСОБА_1 засвідчив, що він ознайомився з Умовами та Правилами надання банківських послуг (розміщені на офіційному сайті Приватбанку - www.privatbank.ua) та погоджується з ними.

Відповідачу було видано кредитну картку, яка неодноразово перевипускалася, остання карта видана за № НОМЕР_1 з терміном дії до грудня 2021 року.

Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки кредитний ліміт збільшувався банком спочатку до 15 000 грн, а в подальшому до - 15300 грн.

Кредитними коштами відповідач користувався, періодично витрачаючи кредитні кошти, а також повертаючи їх.

До анкети-заяви Банк додав витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, в яких зазначено і Тарифи обслуговування кредитних карт.

За розрахунком Банку станом на 04 жовтня 2020 року відповідач має заборгованості за кредитним договором в розмірі 17 423 грн. 31 коп., яка складається з 12611 грн. 58 коп. заборгованості за простроченим тілом кредиту, 4811 грн. 73 коп. заборгованість за простроченими відсотками.

Відмовляючи у задоволенні позову в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав доказів того, що ОСОБА_1 , як позичальнику було запропоновано конкретні Умови та правила банківських послуг і у підписаній ним заяві відсутня домовленість сторін щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами, надані банком витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Однак, з таким висновком суду в повній мірі погодитись не можна.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За змістом ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

В силу ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ч.ч.1, 2 ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Як передбачено ч.1 ст.633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).

Із положень ч.1 ст.634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ПАТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статтей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За змістом ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Частинами першою, другою ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, пред`являючи вимоги про погашення кредиту Банк просив, стягнути заборгованість за простроченим тілом кредиту та відсотками нарахованими на прострочений кредит.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 14 жовтня 2011 року, посилався на Витяг з «Умови та правила надання банківських послуг», «Правила користування платіжною карткою», які розміщені на сайті:www. privatbank.ua як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, в яких зазначено і тарифи обслуговування кредитних карт, які розміщені на сайті:www. privatbank.ua розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, наданий банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, в яких зазначено і тарифи обслуговування кредитних карт не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами та відсотків за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд в постанові від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17, провадження №14-131цс19), яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися нижчестоящими судами при застосуванні норм права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що нарахована банком заборгованість за відсотками не відповідає умовам, погодженим сторонами при наданні кредитних коштів, відповідно до підписаної ОСОБА_1 заяви.

Проте, як зазначає Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові, якщо фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, то відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Із виписки по руху грошових коштів вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами, періодично погашаючи кредитну заборгованість, отже за весь період користування ОСОБА_1 грошовими коштами Банку, відповідачем було використано 53 656 грн. 09 коп і вказана сума коштів на час подання позову банком була повернута відповідачем в повному обсязі, тому підстав для стягнення на користь Банку коштів за встановлених вище обставин не вбачається.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, відмовивши у задоволенні позову, не в повній мірі встановив обставини справи та не врахував необхідність дослідження доказів щодо наявності правових підстав для стягнення на користь Банку фактично отриманих але неповернутих коштів відповідачем, внаслідок чого доводи апеляційної скарги слід визнати частково обґрунтованими.

За встановлених обставин мотивувальна частина оскаржуваного судового рішення підлягає зміні з урахуванням мотивів викладених у даній постанові.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Мотивувальну частину заочного рішення Чемеровецького районного суду Хмельницької області від 22 грудня 2020 року змінити з урахуванням мотивів викладених у даній постанові.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 лютого 2021 року.

Судді А.М. Костенко

Р.С. Гринчук

І.В. П`єнта