ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8988/21 Справа № 205/9097/19 Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О. С. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макаров М.О.,

за участю секретаря Заворотного К.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 серпня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради та ОСОБА_2 про визнання рішення органу місцевого самоврядування недійсним та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Дніпровської міської ради та ОСОБА_2 , уточненої 10 лютого 2020 року, на предмет визнання рішення Дніпровської міської ради №157/47 від 24 липня 2019 року Про передачу земельної ділянки у районі АДРЕСА_1 у власність гр. ОСОБА_2 , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) недійсним та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку за зазначеною адресою за ОСОБА_2 (а.с. 2-7, 145-150).

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що рішенням виконавчого комітету Ленінської районної Ради народних депутатів № 401/14 від 19 листопада 1993 року за позивачем було закріплено земельну ділянку площею 1000 кв.м. по АДРЕСА_2 і дозволено будівництво житлового будинку, рішення чинне і не скасоване. З листопада 1993 року і по теперішній час він безперервно користується земельною ділянкою площею 1000 кв.м., яка розташована за вказаною адресою, з 01 січня 2000 року сплачує земельний податок, утримує її в належному стані, здійснив проведення водопостачання та водовідведення, брав участь у будівництві газопроводу і дороги. Таким чином, позивач протягом більш як 25 років добросовісно, відкрито, безперервно користується спірною земельною ділянкою, що підтверджують свідки, на підставі рішення Ленінської районної ради Народних депутатів, тому має право на першочергове право на цю земельну ділянку. Проте, йому стало відомо, що рішенням Дніпровської міської ради № 157/47 від 24 липня 2019 року, земельну ділянку загальною площею 1000 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , передано у власність відповідачеві ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Також вказаним рішенням було затверджено проект землеустрою про відведення земельної ділянки та передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку. Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на спірну земельну ділянку, кадастровий номер :08:200:0040, яка розташована в районі АДРЕСА_2 , зареєстровано за ОСОБА_2 . Позивач вважає, що оспорюване рішення Дніпровською міською радою було прийнято з грубим порушенням норм чинного законодавства. Дніпровською міською радою не було досліджено погодження розташування меж земельної ділянки із сусідніми земельними ділянками, не перевірено наявність їх власників та землекористувачів. На проектній документації відсутнє позначення водогону та інших ознак побутової діяльності позивача. Також відсутнє погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками (користувачами), що є порушенням порядку передачі земельної ділянки у власність. Вважає, що рішенням Дніпровської міської ради № 157/47 від 24 липня 2019 року було порушено норми закону, права позивача та суміжних землекористувачів, тому, що позивач більше 25 років добросовісно, відкрито, безперервно володів спірною земельною ділянкою, він має право на першочергове оформлення права власності на неї. Після виділення спірної земельної ділянки будинок ним побудований не був, проте, користувався нею як городом і садом, та вважав, що ділянка належить йому. Проведено воду, є лічильник на воду, за споживання якої сплачує позивач. Спірна земельна ділянка не межує із земельною ділянкою, на якій розташований будинок позивача. Технічну документацію, яку рішенням виконкому від 19 листопада 1993 року його було зобов`язано оформити, він не оформлював, будівель не зводив. У 2013 році позивач вийшов на пенсію, тому не сплачує земельний податок, оскільки звільнений від його сплати. Огорожі також не ставив. У січні 2019 року він звернувся до відповідача Дніпровської міської ради із заявою про надання дозволу на розробку проектної документації для виділення земельної ділянки, у задоволенні якої йому було відмовлено через те, що спірну земельну ділянку вже виділили відповідачеві ОСОБА_2 . Посилання відповідачів на втрату чинності рішення Виконкому Ленінської районної Ради народних депутатів від 19 листопада 1993 року належними доказами не підтверджено, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду за даними позовними вимогами та просить суд визнання рішення Дніпровської міської ради №157/47 від 24 липня 2019 року Про передачу земельної ділянки у районі АДРЕСА_1 у власність гр. ОСОБА_2 , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) недійсним та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку за зазначеною адресою за ОСОБА_2 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 серпня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі /а.с. 207-211/.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (а.с. 219-225).

Дніпровська міська рада, через свого представника ОСОБА_3 , скористалась своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, та 28 жовтня 2021 року подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1

ОСОБА_2 не скористався своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , виходив з недоведеності позивачем його права, яке б йому належало та яке порушено відповуідачами.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Ленінської районної Ради народних депутатів № 401/14 від 19 листопада 1993 року ОСОБА_1 було надано дозвіл на будівництво житлового будинку по АДРЕСА_3 , та закріплено земельну ділянку площею 1000 кв.м. по АДРЕСА_3 ; зобов`язано позивача в тримісячний строк оформити технічну документацію на забудову земельної ділянки, погодити її з архітектором району, будівництво закінчити в строк до 19 листопада 1995 року; при невиконанні зазначених в рішенні умов, ОСОБА_1 втрачає право на забудову земельної ділянки (а.с 11 оберт).

Рішенням Дніпровської міської ради № 157/47 від 24 липня 2019 року було затверджено проект землеустрою про відведення земельної ділянки та передачу земельної ділянки у районі АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_2 (а.с. 106-107).

Відповідно до довідки № 97 від 12 серпня 2019 року, виданої головою квартального комітету № 31 Новокодацької районної у м. Дніпрі ради, на АДРЕСА_3 було проведено водогін за кошти мешканців вулиці, лінії електропередач, газогін, ОСОБА_1 брав участь в облаштуванні дороги шлаком (а.с. 9).

Згідно із листом ГУ ДФС України у Дніпропетровській області № 92271/04/36-10-505-467 від 08 серпня 2019 року, ОСОБА_1 є платником земельного податку з фізичних осіб з 01 січня 2000 року за земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , заборгованість станом на 06 вересня 2019 року відсутня (а.с. 11).

На ім`я ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 , в КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 (а.с. 12).

Факт користування ОСОБА_1 спірною земельною ділянкою також узгоджується з показаннями свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Суд першої інстанції, застосувавши норми матеріального права такі як ч. 8 ст. 19 Земельного Кодексу України 1990 року, який був чинним на час закріплення за ОСОБА_1 спірної земельної ділянки, розробку проектів відведення земельних ділянок, перенесення їх меж у натуру (на місцевість) і виготовлення документів, що посвідчують право користування землею, здійснюють державні та інші землевпорядні організації; ч.ч. 10, 11 статті 19 Земельного Кодексу України; ст.22, ч.1 ст.23 Земельного Кодексу України 1990 року, ч.ч. 1-4 ст.79-1 ЗК України від 01 січня 2002 року ч.ч.1,2 статті 50 Закону України «Про землеустрій», ст.1 Закону України «Про державний земельний кадастр», ч.ч. 1, 2 ст. 16 ЗУ «Про державний земельний кадастр», ч.ч. 1,3 ст.24 Закону України «Про державний земельний кадастр, ч. 9 ст.79-1 Земельного Кодексу України , ч.ч. 1 3 ст.116, ч.ч.6,9 ст. 118, ст.125, ч.1 ст. 186-1 Земельного Кодексу України, вірно дійшов висновку про те, що у позивача не виникало право користування спірною земельною ділянкою безстроково, оскільки рішенням Виконавчого комітету Ленінської районної Ради народних депутатів № 401/14 від 19 листопада 1993 року ОСОБА_1 було надано лише дозвіл на будівництво житлового будинку по АДРЕСА_3 , та закріплено земельну ділянку площею 1000 кв.м. по вул.Вишиваній із зобов`язанням його в тримісячний строк оформити технічну документацію на забудову земельної ділянки, погодити її з архітектором району, будівництво закінчити в строк до 19 листопада 1995 року, чого він не зробив, а тому і втратив право на забудову цієї земельної ділянки.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Із наданих позивачем як до матеріалів справи, так і до апеляційної скарги доказів встановлено відсутність належних та допустимих доказів виникнення майнових прав позивача на спірну земельну ділянку, оскільки саме по собі рішення Виконкому не є правовстановлюючим документом, а лише створює правову підставу для початку розроблення землевпорядної документації на земельну ділянку, яка підлягатиме подальшому затвердженню іншим розпорядчим актом, тому позивач не набув на неї право користування, яке згідно зі ст. 125 ЗК України виникає з моменту державної реєстрації такого права.

При цьому, позивачем не доведено, які саме права на спірну земельну ділянку він мав на час надання її у власність у 2019 році відповідачеві ОСОБА_2 , виходячи з того, що відповідно до положень статті 5 ЦПК України, статей 15, 16ЦК України суд може захистити лише ті права особи, які їй належали і які було порушено відповідачами.

Доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що він тривалий час користується земельною ділянкою, тому його інтереси, що виникли на підставі рішення Виконавчого комітету Ленінської районної Ради народних депутатів № 401/14 від 19 листопада 1993 року, підлягають захисту, не можуть бути прийняті до уваги колегією суддів, оскільки на підставі зазначеного рішення у позивача не виникло право власності чи користування, а виникла лише правова підстава для належного оформлення такого права, проте позивач жодних дій щодо оформлення відповідних документів на земельну ділянку не вчинив.

Суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що ОСОБА_1 зазначеним рішенням Виконкому було надано дозвіл на розробку проекту щодо спірної земельної ділянки кадастровий номер :08:200:0040, власником якої є ОСОБА_2 , позивачем не надано доказів порушення його права саме відповідачами та виникнення будь-яких прав на спірну земельну ділянку, кадастровий номер :08:200:0040, площею 1 000 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 .

Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону.

Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права тане сприймає доводи позивача стосовно порушень судом норм процесуального права, оскільки дані доводи не спростовують обґрунтовані висновки суду, а зводяться лише до незгоди позивача з процесуальними рішеннями та діями суду під час розгляду вказаної справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров