Провадження № 2/522/2050/21
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2021 року Приморський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді Свяченої Ю.Б.,

при секретарі судового засідання Шеян І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Житлової комісії військової частини НОМЕР_1 про визнання незаконним рішення, поновлення на квартирному обліку та позачергове забезпечення житлом, -

ВСТАНОВИВ :
05 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом до Житлової комісії військової частини НОМЕР_1 про визнання незаконним рішення, поновлення на квартирному обліку та позачергове забезпечення житлом.

Позивач посилається на те, що він є пенсіонером та ветераном Збройних сил України (далі ЗСУ), інвалідом війни 2-ї групи, звільнений у запас із військової частини у період розформування, правонаступником якої після цього (у 2006 році) став штаб та управління Оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", тобто військова частина НОМЕР_1 . Він перебував на квартирному обліку для позачергового одержання житла за рахунок житлового фонду Міністерства оборони України у Житловій комісії військової частини НОМЕР_1 і до цього часу житла або грошової компенсації за житло не отримав. Восени 2018 року ОСОБА_1 дізнався, що його у 2008 році Житловою комісією військової частини НОМЕР_1 знято з квартирного обліку. Вважаючи, що це рішення прийняте всупереч чинному законодавству, просить визнати незаконним рішення про зняття з квартирного обліку, зобов`язати відповідача поновити його на квартирному обліку та позачергово забезпечити житлом.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2019 року позовну заяву направлено за підсудністю до Приморського районного суду міста Одеси.

29 листопада 2019 року справа надійшла до Приморського районного суду м. Одеси та розподілена для розгляду судді Свяченій Ю.Б.

Ухвалою від 03 грудня 2019 по справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання на 23.01.2020 року.

У підготовче засідання 23.01.2020 року з`явився представник позивача. Представник відповідача не з`явився про дату, час та місце розгляду справі сповіщався належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Підготовче засідання відкладено на 11.03.2020 року.

11.03.2020 року у зв`язку із тим, що будівлю Приморського районного суду м. Одеси було заміновано, підготовче засідання відкладено на 14.04.2020 року.

09.04.2020 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позов, яким позов не визнав повністю та прохав залишити його без розгляду. У якості доказу на спростування доводів позивача надав фотокопію Телеграми першого заступника начальника Генерального штабу ЗСУ від 15.09.2007 № 303/20/906.

У підготовче засідання 14.04.2020 року учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справі сповіщалися належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Підготовче засідання відкладено на 21.05.2020 року.

У підготовче засідання 21.05.2020 року учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи сповіщалися належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Підготовче засідання відкладено на 01.07.2020 року.

У підготовче засідання 01.07.2020 року учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи сповіщалися належним чином. Від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Підготовче засідання відкладено на 29.07.2020 року.

У підготовче засідання 29.07.2020 року з`явився представник позивача, представник відповідача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи сповіщався належним чином. Роз`яснено права та обов`язки. Підготовче засідання відкладено на 10.08.2020 року.

10.08.2020 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив. надав відповідь.

У підготовче засідання 10.08.2020 року з`явився представник позивача, представник відповідача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи сповіщався належним чином. У підготовчому засіданні оголошено перерву на 17.08.2020 року.

У підготовче засідання 17.08.2020 року з`явився представник позивача, представник відповідача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи сповіщався належним чином. Протокольною ухвалою закрито провадження та призначено справу до розгляду по суті на 25.11.2020 року.

17.08.2020 року від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

У судове засідання 25.11.2020 року з`явився представник позивача, представник відповідача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи сповіщався належним чином. Оголошено перерву на 15.02.2021 року.

У судове засідання 15.02.2021 року з`явився представник позивача, представник відповідача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи сповіщався належним чином. Оголошено перерву на 31.03.2021 року.

У судове засідання 31.03.2021 року з`явився позивач та його представник, представник відповідача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи сповіщався належним чином. Сторони надали пояснення. Ухвалою суду від 31.03.2021 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду. Оголошено перерву на 03.06.2021 року.

У судове засідання 03.06.2021 року з`явився позивач та його представник, представник відповідача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи сповіщався належним чином. Оголошено перерву на 05.08.2021 року.

У судове засідання 05.08.2021 року з`явився представник позивача, представник відповідача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи сповіщався належним чином. Оголошено перерву на 26.10.2021 року.

З 30 серпня 2021 року по 20 вересня 2021 року суддя Свячена Ю.Б. знаходилася у щорічній відпустці.

У судове засідання 26.10.2021 року з`явився представник позивача, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи сповіщався належним чином.

Суд вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення, приходить до наступного.

ОСОБА_1 проходив військову службу з 05.08.1978 року по 27.12.2005 року, зокрема, у збройних силах України - з 23.12.1992 року, у тому числі з 28.12.1996 року - в Управлінні тилу Одеського військового округу, а з 06.07.2000 року в Управлінні армійської авіації Південного оперативного командування (в/ч НОМЕР_2 ).

Наказом Міністра оборони України від 09.12.2005 № 789 та наказом начальника Управління особового складу Південного оперативного командування ОСОБА_1 був звільнений у запас за п. 67 "б" (за станом здоров`я) Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України у зв`язку з реформуванням Збройних сил України із залишенням на квартирному обліку для позачергового отримання житла за рахунок Міністерства оборони України.

Згідно з Витягом із протоколу засідання житлової комісії № 5 від 05.07.2004 року, позивача та членів його сім`ї включено в списки на квартирний облік в загальну чергу з 03.02.1995 року, в першочергову чергу - з 05.08.2003 року; згідно Витягу з протоколу засідання житлової комісії № 3 від 01.03.2006 року, - в позачергову чергу з 09.12.2005 року.

Згідно Посвідчення серії НОМЕР_3 , ОСОБА_1 є пенсіонером Міністерства оборони України з 28.12.2005 року.

Згідно Посвідчення серії НОМЕР_4 він є інвалідом війни 2-ї групи.

Згідно Посвідчення серії НОМЕР_5 позивач є ветераном військової служби.

Згідно Довідки військового комісара Приморського РВК від 02.10.2018 року, ОСОБА_1 проходив військову службу з 05.08.1978 по 27.12.2005 (тобто, вислуга у календарному обчисленні складає 27 років 4 місяці і 22 дні); його звільнено у запас з штабу Південного оперативного командування. Наразі це Оперативне командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " , тобто військова частина НОМЕР_1 .

Рішенням житлової комісії Південного оперативного командування від 6 лютого 2008 року, відображеним в протоколі № 1, ОСОБА_1 було знято з квартирного обліку як такого, що не підтвердив поліпшення житлових умов, з посиланням на вимоги Наказу Міністра оборони України від 23.04.2007 № 193 "Про затвердження змін до Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень..." та Телеграму першого заступника начальника Генерального штабу Збройних сил України від 15 вересня 2007 року №303/20/906.

Із пояснень позивача та його представника судом встановлено, що процедура прийняття рішення про зняття ОСОБА_1 з квартирного обліку відбулась за його відсутності. Крім того, жодних змін у питаннях, пов`язаних із квартирним обліком, за час з моменту звільнення із лав ЗСУ у позивача не відбулось: він та члени сім`ї житло не отримали та не придбали і грошову компенсацію за житло не отримали, а склад сім`ї не змінився. Відповідно, і потреба у повідомлені до житлової комісії оновлених даних у нього не виникла. Він продовжує мешкати із сім`єю у гуртожитку, який перебуває на балансі та на території військової частини. Позивача не повідомляли про необхідність оновити та надати до Житлової комісії документів та про перереєстрацію. Також позивача не повідомили про засідання Житлової комісії, на якому вирішувалось питання про зняття його із квартирного обліку. Про це рішення він фактично дізнався випадково, після того як представники Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси порушили процедуру виселення його з сім`єю із гуртожитку Міністерства оборони України.

Доказів протилежного стороною відповідача не надано.

Судом встановлено, що військова частина НОМЕР_1 , тобто, штаб та управління Південного оперативного командування стала правонаступником в/ч НОМЕР_2 після розформування останньої, та саме до Житлової комісії в/ч НОМЕР_1 було передано із Житлової комісії в/ч НОМЕР_2 його облікову справу щодо квартирного обліку. КЕВ м. Одеси не має жодного стосунку до прийняття спірного рішення про зняття його із квартирного обліку, а є лише виконавцем рішення Житлової комісії по оформленню документів при виділенні житла. За цих умов, відповідачем правомірно є і має бути саме Житлова комісія в/ч НОМЕР_1 .

Сторона відповідача систематично належним чином повідомлялася про дату та час судових засідань, однак у засідання не з`являлася, причини неявки не повідомляла, окрім відзиву на позов, будь-яких клопотань та заяв в ході судового процесу не подавала.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України та членів їхніх сімей, ветеранів війни визначаються законами України, які встановлють єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантують військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулюють відносини у цій галузі, зокрема, щодо забезпечення житлом, а саме:

- Законом України від 20.12.1991 року № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" ,

- Законом України від 15.06.2004 року № 1763-IV "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" ;
- Законом України від 22.10.1993 року № 3551-XII Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту",
Так, згідно ч. 1 ст. 12 Закону України "Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей", держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами. Згідно ч. 9 ст. 12 Закону, військовослужбовці, що перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, при звільненні з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку із скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі залишаються на цьому обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду, а в разі її розформування - у військових комісаріатах і квартирно-експлуатаційних частинах районів та користуються правом позачергового одержання житла.
В свою чергу, згідно п. 8 ст. 1 Закону України "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" , особи, які звільнилися з військової служби і потребують поліпшення житлових умов, протягом трьох років після звільнення забезпечуються житловими приміщеннями у порядку, передбаченому законодавством, або мають право на одержання кредитів на індивідуальне будівництво чи придбання житла з погашенням їх за рахунок коштів Державного бюджету України.

У відповідності до пункту 18 частини першої статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам з інвалідністю внаслідок війни та прирівняним до них особам надається така пільга:

"18) позачергове забезпечення житлом осіб, які потребують поліпшення житлових умов, у тому числі за рахунок жилої площі, що передається міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, підприємствами та організаціями у розпорядження місцевих рад та державних адміністрацій. Особи, зазначені в цій статті, забезпечуються жилою площею протягом двох років з дня взяття на квартирний облік, а особи з інвалідністю I групи з числа учасників бойових дій на території інших країн - протягом року."

Для правильного вирішення цієї справи важливе значення мають також приписи Житлового Кодексу Української РСР (далі - ЖК України). Так, згідно частини першої статті 37 ЖК, облік потребуючих поліпшення житлових умов громадян, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, що мають житловий фонд і ведуть житлове будівництво або беруть пайову участь у житловому будівництві, здійснюється за місцем роботи, а за їх бажанням - також і за місцем проживання. Нарівні з ними беруться на облік громадяни, які залишили роботу на цих підприємствах, в установах, організаціях у зв`язку з виходом на пенсію. Згідно частини першої статті 40 ЖК України, громадяни перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до одержання житлового приміщення, за винятком випадків, передбачених частиною другої цієї статті.
Частиною другою статті 40 ЖК визначений вичерпний перелік підстав для зняття особи із такого обліку. Так, вказаною нормою визначено:
" … < . . . >
Громадяни знімаються з обліку потребуючих поліпшення житлових умов у випадках:
1) поліпшення житлових умов, внаслідок якого відпали підстави для надання іншого жилого приміщення;
1-1) одноразового одержання за їх бажанням від органів державної влади або органів місцевого самоврядування грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення у встановленому порядку;
2) виїзду на постійне місце проживання до іншого населеного пункту;
3) припинення трудових відносин з підприємством, установою, організацією особи, яка перебуває на обліку за місцем роботи, крім випадків, передбачених законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР;
4) засудження до позбавлення волі на строк понад шість місяців, заслання або вислання;
5) подання відомостей, що не відповідають дійсності, які стали підставою для взяття на облік, або неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про взяття на облік.
< . . . > …" .
Наведений у законі перелік підстав для зняття з квартирного обліку є вичерпним, і жодна із цих підстав не стосується ситуації із позивачем.
Крім того, частиною п`ятою статті 40 ЖК закріплено, що про зняття з обліку потребуючих поліпшення житлових умов громадяни повідомляються у письмовій формі з зазначенням підстав зняття з обліку.
Як вбачається із доводів сторони відповідача, підставою для зняття ОСОБА_1 із квартирного обліку, де він із 09.12.2005 року перебував у списку осіб, потребуючих поліпшення житлових умов позачергово, слугувала вимога підзаконних відомчих нормативних актів, адресована передусім ОСОБА_2 комісіям військових частин, про необхідність здійснити перереєстрацію облікових квартирних справ та передати їх від житлових комісій військових частин в КЕВ для зберігання. Так, як вказав відповідач у Відзиві на позов, Наказом Міністра оборони України від 23.04.2007 (тобто, значно пізніше моменту звільнення ОСОБА_3 у запас ЗСУ) № 193 "Про затвердження змін до Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень..." - приписано здійснити передачу облікових квартирних справ від житлових комісій військових частин в КЕВ (КЕЧ районів) для зберігання.

Також відповідач посилається на Телеграму Першого заступника начальника Генерального штабу ЗСУ, дослівно вказуючи наступне: "… Пунктом 1 телеграми першого заступника начальника Генерального штабу Збройних сил України від 15 вересня 2007 року №303/20/906 зазначено, що військовослужбовці, які не надали документів що підтверджують їх право перебування на квартирному обліку, рішеннями житлових комісій зняти з квартирного обліку відповідно до п. 3.12 Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних сил України та членам їх сімей житлових приміщень затвердженої наказом Міністра оборони України від 06.10.2006 №577 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 30.10.2006 за №1171/13045.. " . А далі стверджує, що ОСОБА_1 не надав до Житлової комісії оновлених документів, через що його знято із квартирного обліку.

Між тим, як вбачається із наданої відповідачем фотокопії названої Телеграми (арк, 68), у наступному після процитованого абзаці пункту 1 міститься чітка вказівка про те, щоб рішення про зняття військовослужбовців з обліку приймались у присутності таких осіб.

Проте суд достеменно встановив, що рішення про зняття із квартирного обліку позивача відбулось за його відсутності. При цьому, про день засідання 06.02.2008 року Житлової комісії військової частини НОМЕР_1 , на якій це питання вирішувалось, ОСОБА_1 завчасно як не повідомлено так і не поінформовано письмово про прийняте рішення пізніше.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ст.ст. 13, 89 ЦПК України суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи, і оцінює їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Мотиви суду в даній справі ґрунтуються на поданих стороною позивача доказах, які суд вважає належними, допустимими, достатніми, і такими, що не викликають сумнівів стосовно їх достовірності.

При цьому слід зазначити, що будь-яких доказів, спростовуючих докази позивача, відповідач суду не надав.

Зважаючи на вказане, суд дійшов висновку про необґрунтованість прийнятого Житловою комісією в/ч НОМЕР_1 рішення про зняття позивача із квартирного обліку, усупереч наведених вище положень закону, а відтак про незаконність вказаного рішення.

Вирішуючи цю справу, суд керується ст. 47 Конституції України, згідно якої кожен має право на житло; ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
У цьому контексті, зважаючи що право на отримання ОСОБА_1 житла за рахунок Міністерства оборони України гарантоване законом, суд також враховує практику Європейського Суду із прав людини щодо "законних сподівань" позивача. Адже, якщо Держава гарантує забезпечення військовослужбовця житлом, то це має розглядатись у контексті захищеного Протоколом № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод права на мирне володіння майном.
Так, Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№ 25921/02) Європейський Суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch v. the United Kingdom № 44277/98).
У пункті 57 рішення Європейського суду з прав людини "Щокін проти України" (№ 23759/03 та № 37943/06) та у пункті 43 рішення Європейського суду з прав людини "Сєрков проти України" (39766/05) встановлено порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод, на підставі того, що органи держаної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов`язань зі сплати податку. Хоча ця справа стосується податкового спору, у ній закладено один з основних принципів забезпечення вирішення спорів у публічно-правовій сфері, зокрема, між суб`єктом приватного права і суб`єктом владних повноважень, який передбачає, що будь-яке втручання з боку державних органів в мирне володіння майном, повинно бути законним і що воно повинне переслідувати законну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, необхідно знайти справедливий баланс до вимог загальних інтересів спільноти та вимог захисту основних прав особистості.
Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року по справі №127/4267/17.
Суд вважає, що позивач ОСОБА_1 мав "законні сподівання" отримати безоплатно у власність за рахунок Міністерства оборони України житло, але внаслідок незаконного рішення Житлової комісії в/ч НОМЕР_1 його фактично позбавлено прямо передбаченого законом права.
Суд також враховує позицію Конституційного Суду України щодо гарантій соціального захисту військовослужбовців.
Так, Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).
У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.
Виходячи із наведених позицій Конституційного Суду України, суд вважає зняття ОСОБА_1 із квартирного обліку не просто звуженням передбачених законом його соціальних гарантій, а істотним їх порушенням, у зв`язку з чим вони підлягають відновленню згідно рішення суду.

На підставі викладеного, керуючись ст. 47 Конституції України, ст.ст. 10-13, 76-81, 85, 89, 95, 265, ЦПК України, ст.ст. 37, 40, ЖК України, Законами України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 року № 2011-XII, "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" від 15.06.2004 року № 1763-IV; Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 року № 3551-XII, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Житлової комісії військової частини НОМЕР_1 про визнання незаконним рішення, поновлення на квартирному обліку та позачергове забезпечення житлом,- задовольнити.
Визнати незаконним рішення Житлової комісії Штабу та управління Оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (військової частини НОМЕР_1 ) про виключення ОСОБА_1 із списків квартирного обліку.
Зобов`язати Житлову комісію Штабу та управління Оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (військової частини НОМЕР_1 ) поновити ОСОБА_4 з 09.12.2005 року у списках осіб - інвалідів війни, які користуються правом позачергового одержання житлового приміщення за рахунок Міністерства оборони України.
Зобов`язати Житлову комісію Штабу та управління Оперативного командування "Південь" (військової частини "А-2393") невідкладно розглянути питання про виділення ОСОБА_1 квартири за рахунок Міністерства оборони України.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту судового рішення. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Повний текст рішення виготовлено 02 листопада 2021 року.

Суддя Свячена Ю.Б.
26.10.21