Постанова

Іменем України

17 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 466/6098/14-ц

провадження № 61-4737св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - державне територіально-галузеве об`єднання «Львівська залізниця», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Українська залізниця»,

відповідачі: Брюховицька селищна рада, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , відділ Держземагенства у м. Львові,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на постанову Львівського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Ніткевича А. В.,

Бойко С. М. Копняк С. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2014 року державне територіально-галузеве об`єднання «Львівська залізниця», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі - ПАТ «Українська залізниця») звернулося

до суду з позовом до Брюховицької селищної ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та відділ Держземагенства у м. Львові, про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акта.

Позовна заява мотивована тим, що для складання документів,

що посвідчують його право на користування земельними ділянками смуги відведення, у тому числі по смт Брюховичі державне територіально-галузеве об`єднання «Львівська залізниця», правонаступником якого

є ПАТ «Львівська залізниця», 03 липня 2008 року уклало угоду

із землевпорядною організацією приватне підприємство «Центр ринкових досліджень» (далі - ПП «Центр ринкових досліджень»). При виконанні завдання за договором використовувався план смуги відведення

від 1962 року, погоджений із виконкомом ради трудящих Львівської міської ради.

Позивач зазначав, що з повідомлення ПП «Центр ринкових досліджень»

від 02 жовтня 2013 року № 357/1 йому стало відомо, що складання відповідних правовстановлюючих документів неможливе, оскільки

на частині смуги відведення виявлено перетин (накладання) земельної ділянки за кадастровим номером :08:001:0091, яка площею 0,0400 га повністю накладається на смугу відведення.

Рішенням Брюховицької селищної ради від 05 лютого 2009 року зазначена земельна ділянка була надана ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

та ОСОБА_4 у власність для гаражного будівництва із земель громадської та житлової забудови. На підставі цього рішення останні отримали державний акт на право приватної власності на землю.

Державне територіально-галузеве об`єднання «Львівська залізниця», правонаступником якого є ПАТ «Львівська залізниця» вважало,

що приймаючи вказане рішення Брюховицька селищна рада перевищила свої повноваження, порушила норми земельного законодавства щодо порядку вилучення, надання земельної ділянки, порушила права

ПАТ «Українська залізниця» на користування земельною ділянкою для обслуговування залізничного полотна у межах смуги відведення лінії

Рудно-Підбірці та забезпечення безпеки руху.

Ураховуючи викладене, державне територіально-галузеве об`єднання «Львівська залізниця», правонаступником якого є ПАТ «Львівська залізниця», просило суд: визнати незаконним та скасувати пункт 1.1 рішення Брюховицької селищної ради від 05 лютого 2009 року № 668; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку

від 08 вересня 2009 року серії ЯЖ № 811518.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 17 травня

2017 року у складі судді Луців-Шумської Н. Л. у задоволенні позову державного територіально-галузевого об`єднання «Львівська залізниця», правонаступником якого є ПАТ «Львівська залізниця», відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю належних

та допустимих доказів наявного у позивача права користування земельною ділянкою площею 0,0400 га на АДРЕСА_1 та порушення цього права відповідачами.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року апеляційну скаргу ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії Львівська залізниця задоволено. Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 17 травня 2017 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позовну заяву державного територіально-галузевого об`єднання «Львівська залізниця», задоволено.

Визнано незаконним та скасовано пункт 1.1 рішення Брюховицької селищної ради Львівської області від 05 лютого 2009 року № 668 про затвердження проекту відведення земельної ділянки та надання у власність земельної ділянки, загальною площею 0,040 га, на АДРЕСА_1 для гаражного будівництва із земель громадської та житлової забудови ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , відповідно по 0,01 га кожному з них.

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку від 08 вересня 2009 року серії ЖК № 811518 на право власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на земельну ділянку, площею 0,040 га, на АДРЕСА_1 для гаражного будівництва.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що оскільки земельна ділянка ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 була передана Брюховицькою селищною радою у приватну власність частково за рахунок земель, які знаходились у правомірному користуванні державного територіально-галузевого об`єднання «Львівська залізниця», правонаступником якого є ПАТ «Львівська залізниця», без попереднього

їх вилучення у встановленому законом порядку, без зміни цільового призначення, з порушенням порядку узгодження меж із залізницею,

як суміжним землекористувачем, чим порушено права позивача,

як землекористувача, тому, як вважав суд апеляційної інстанції, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог державного територіально-галузевого об`єднання «Львівська залізниця», правонаступником якого

є ПАТ «Львівська залізниця».

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у березні 2019 року до Верховного Суду,

ОСОБА_5 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 18 березня 2019 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи № 466/6098/14-ц

із Шевченківського районного суду м. Львова.

У квітні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 12 червня 2019 року зупинено виконання постанови Львівського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року.

Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2020 року справу № 466/6098/14-ц призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неналежним чином досліджено докази у їх сукупності, у зв`язку із чим помилково скасовано рішення суду першої інстанції.

Вважала, що наявність плану смуги відведення Рудно-Підбірці 1962 року було лише проектом відведення земельної ділянки Львівській залізниці

з урахуванням рішення виконкому Львівської обласної ради народних депутатів від 03 липня 1962 року № 162, тому висновок суду апеляційної інстанції про те, що такий документ є належним доказом у підтвердження права позивача на користування земельною ділянкою, розташованою

в межах смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці

від 4 км + 850 м до 11 км + 106 м, є безпідставним. Крім того, як вважала ОСОБА_5 , судом апеляційної інстанції не враховано,

що вказаним рішенням було скасовано рішення виконкому Львівської обласної ради народних депутатів від 27 жовтня 1962 року № 1001 у зв`язку із його необґрунтованістю, і такий план не був затверджений органом місцевого самоврядування відповідно до наданих повноважень.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи, як вважала ОСОБА_5 , законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції, залишив поза увагою правову позицію, що міститься у рішенні Європейського суду з прав людини від 24 червня 2003 року у справі «Стреч проти Об`єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії» про неприпустимість визнання недійсним правового акта органу влади, згідно якого особа набула право власності

на майно та подальше позбавлення її цього майна на підставі того, що орган влади порушив закон. У зв`язку із чим незаконним є посилання суду апеляційного суду, як на підставу для задоволення позовних вимог,

на навмисне використання службовою особою ОСОБА_10 свого службового становища при складанні та видачі акта встановлення

та узгодження меж землекористування від 25 червня 2007 року при підготовці матеріалів для передачі відповідачам у власність 0,040 га земельної ділянки по АДРЕСА_1 під будівництво гаражів. При цьому судом апеляційної інстанції не враховано, що спірна земельна ділянка у подальшому відповідачами на законних підставах була відчужена третім особам у цій справі і яка перебуває у їх власності.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У квітні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив регіональної філії «Львівська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця»

на касаційну скаргу, у якому зазначено, що оскаржуване судове рішення

є законним та обґрунтованим.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Згідно із пунктом 1.1. рішення 26 сесії 5 скликання Брюховицької селищної ради від 05 лютого 2009 року № 668 затверджено проект відведення земельної ділянки та надано у власність земельну ділянку, загальною площею 0,040 га, на АДРЕСА_1 для гаражного будівництва із земель господарської забудови ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , відповідно до 0,01 га кожному

із них.

На підставі вказаного рішення 08 травня 2009 року управління земельних ресурсів у м. Львові видало державний акт серії ЯЖ № 811518 на право власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4

на земельну ділянку, площею 0,040 га, на

АДРЕСА_1 для гаражного будівництва.

План смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці

в адміністративних межах м. Львова від 4 км + 850 м до 11 км + 106 м розроблений проектною організацією дорпроект Південно-Західної залізниці у 1962 році, відповідно до якого ширина смуги відведення земель залізниці на вказаній ділянці становить 40 м від осі головної колії.

Згідно з даними викопіювання з плану геодезичної зйомки смуги відведення державного територіально-галузевого об`єднання «Львівська залізниця»

на проміжку від КМ8 до КМ9 у напрямку від ст. Рудно до ст. Підбірці має місце накладення земельної ділянки, що перебуває у власності ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4

07 травня 2014 року представниками державного територіально-галузевого об`єднання «Львівська залізниця» за участю землевпорядника Брюховицької селищної ради, представника ПП «Центр ринкових досліджень» було складено акт обстеження земельної ділянки, у якому зафіксовано розташування цієї ділянки і об`єктів на ній у межах смуги відведення

(а. с. 21 т. 1).

На підтвердження свого права користування державне територіально-галузевого об`єднання «Львівська залізниця», правонаступником якого

є ПАТ «Українська залізниця», було долучено копії рішення виконкому Львівської обласної ради народних депутатів від 29 березня 1949 року

№ 374 та від 03 липня 1962 року № 162, постанови виконкому Львівської обласної ради народних депутатів від 17 січня 1948 року № 52

(а. с. 43-48 т. 1).

Відповідно до матеріалів кримінальної справи № 461/4095/15-к по обвинуваченню ОСОБА_10 у вчиненні злочинів, передбачених частиною другою статті 364, частиною другою статті 366 КК України судом було встановлено, що серед іншого, ОСОБА_10 обвинувачувався у тому,

що виконуючи організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські функції за спеціальним повноваженням, як представник державного підприємства державного територіально-галузевого об`єднання «Львівська залізниця», при встановленні та узгодженні меж землекористування між суміжними землекористувачами, маючи спеціальні знання та будучи досвідчений і достатньо кваліфікованим фахівцем, достовірно знаючи розміри та межі смуги відведення залізничної колії на перегоні Рясне ІІ - Дубляни - Львівські км 9 пікет 8-9, у порушення вищевказаних Законів України, відомчих нормативних актів, зокрема і Примірного положення про порядок узгодження вилучення земель смуги відводу залізниць України»

від 15 грудня 2004 № 0970-ЦЗ, зловживаючи службовим становищем всупереч інтересам служби в інтересах третіх осіб, погодив завідомо неправдивий акт (власноручно здійснив у документі напис «Погоджено»

та поставив свій підпис) встановлення та узгодження меж землекористування між земельними ділянками державного територіально-галузевого об`єднання «Львівська залізниця» та громадян ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при тому, що межі земельної ділянки останніх площею 0,04 га знаходились у межах смуги відведення залізничної колії у постійному користуванні державного територіально-галузевого об`єднання «Львівська залізниця».

Умисне використання ОСОБА_10 свого службового становища всупереч інтересам служби в інтересах третіх осіб, яке виразилось

у складенні та видачі завідомо неправдивого акта встановлення

та узгодження меж землекористування від 25 червня 2007 року, стало однією з підстав для винесення рішення Брюховицькою селищною радою

м. Львова від 05 лютого 2009 року № 668 для подальшого оформлення необхідних документів та видачі 08 травня 2009 року ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 державного акта на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ № 811518 площею 0,0400 га

у АДРЕСА_1 для гаражного будівництва. Крім того, неправомірними діями ОСОБА_10 порушено право залізниці

на землекористування у розмірах, визначених планом смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах м. Львова

від 4 км + 850 м до 11 км + 106 м, який розроблений проектною організацією дорпроект Південно-Західної залізниці у 1962 році (за яку залізниця здійснювала сплату земельного податку), а також, спричинено тяжкі наслідки державним інтересам - зміну цільового призначення

та відчуження вищевказаної земельної ділянки державного територіально-галузевого об`єднання «Львівська залізниця», створення умов для небезпечної експлуатації об`єктів залізничного транспорту, тобто

до незаконної передачі у приватну власність земель залізниці,

та виразились у спричиненні шкоди станом на 2014 рік на загальну

суму 161 376,00 грн, яка у 250 і більше разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 13 вересня 2016 року ОСОБА_10 було звільнено від кримінальної відповідальності на підставі частини першої статті 49 КК України за скоєння злочину, передбаченого частиною другою статті 366 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_10 за частиною другою статті 364 КК України, - закрито, у зв`язку із набранням чинності закону, яким скасована кримінальна відповідальність за діяння, вчинене особою, на підставі пункту 4 частини першої статті 284 КПК України.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції

до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_5 не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні

чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду

за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод

чи законних інтересів.

Згідно із частиною першою статті 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Відповідно до пункту б частини четвертої статті 84 Земельного Кодексу України до земель державної власності, які не можуть передаватись

у приватну власність, належать: землі під державними залізницями, об`єктами державної власності повітряного і трубопровідного транспорту.

Згідно із частиною першою, другою статті 6 Закону України «Про залізничний транспорт» землі, що надаються в користування для потреб залізничного транспорту, визначаються відповідно до ЗК України та Закону України «Про транспорт».

Частиною другою статті 6 Закону України «Про залізничний транспорт» передбачено, що до земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації; під захисними

та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту.

Згідно із частиною першою статті 11 Закону України «Про транспорт» землями транспорту визнаються землі, надані в користування підприємствам і організаціям транспорту згідно із ЗК України, для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення

і розвитку об`єктів транспорту.

До земель залізничного транспорту належать землі, надані в користування підприємствам і організаціям залізничного транспорту відповідно

до чинного законодавства України. До складу цих земель входять землі, які є смугою відведення залізниць, а саме землі, надані під залізничне полотно та його облаштування, станції з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації, захисні

і укріплюючі насадження, службові, культурно-побутові приміщення та інші споруди, необхідні для забезпечення роботи залізничного транспорту. (частина перша статті 23 Закону України «Про транспорт»).

Аналогічна правова норма міститься у статті 68 ЗК України.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України, порушене, невизнане або оспорюване право особи підлягає захисту у встановлений законом спосіб.

Пунктом «г» частини третьої статті 152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки може бути здійснено шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до частини першої статті 155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести

ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог

або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом частини першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Незаконність дій представника державного підприємства державного територіально-галузевого об`єднання «Львівська залізниця» Равлінка Н. П. при встановленні та узгодженні меж землекористування між суміжними землекористувачами, складання та видачі завідомо неправдивого акта узгодження меж землекористування від 25 червня 2007 року, встановлена ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 13 вересня 2016 року, яка набрала законної сили.

Отже суд апеляційної інстанції оцінивши досліджені докази, встановивши, що спірна земельна ділянка ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

та ОСОБА_4 була передана Брюховицькою селищною радою у приватну власність частково за рахунок земель, які знаходились у правомірному користуванні державного територіально-галузевого об`єднання «Львівська залізниця», правонаступником якого є ПАТ «Львівська залізниця» без попереднього їх вилучення у встановленому законом порядку, без зміни цільового призначення, з порушенням порядку узгодження меж

із залізницею, як суміжним землекористувачем, чим порушено права позивача, як землекористувача, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог державного територіально-галузевого об`єднання «Львівська залізниця», правонаступником якого є ПАТ «Львівська залізниця».

Доводи касаційної скарги про відсутність у ПАТ «Українська залізниця» належних доказів на підтвердження права на користування земельною ділянкою, розташованою у межах смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці від 4 км + 850 м до 11 км + 106 км є безпідставним, виходячи з наступного.

Нормами чинними на момент набуття права на земельні ділянки залізницею у 1962 році нормативно-правових актів, а саме: ЗК УРСР від 25 жовтня

1922 року, Загальних основ землекористування та землеустрою, затверджених постановою ЦВК СРСР від 1928 року, передбачалось,

що землі, які знаходилися фактично у виключному віданні уповноважених органів (у тому числі НК СРСР шляхів сполучення), рахуються закріпленими за ними та за відсутності їхньої згоди можуть бути вилученими лише

у спеціальному порядку. Вимоги щодо виготовлення та отримання державного акта не передбачалися, а землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі, відповідно до пунктів 54, 55 «Общих начал землепользования и землеустройства» (постанова ЦИК СССР 15 грудня

1928 року).

За змістом статті 17 Закону України «Про основи містобудування», наявний

у матеріалах справи план смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах м. Львова від 4 кв + 850 м

до 11 км + 106 м від 1962 року є містобудівною документацією.

З урахуванням такої документації можуть бути вирішені питання щодо вилучення (викупу) передачі (надання) земельних ділянок у власність

чи користування громадян та юридичних осіб. Вказаний план погоджений

з представником комітету Львівської міської ради депутатів трудящих.

Отже ПАТ «Українська залізниця» є належним користувачем зазначеної

у плані відведення земельної ділянки і цей документ є належним доказом

підтвердження права позивача на користування земельною ділянкою, розташованою у межах смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці від 4 км + 850 м до 11 км + 106 м, яка відноситься до земель державної власності.

Посилання у касаційній скарзі як на підставу для скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції на порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, колегія суддів відхиляє, оскільки вони зводяться до незгоди заявника з висновками суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати згідно з положеннями статті 400 ЦПК України

(у редакції, чинній станом на 18 травня 2020 року).

Інші доводи касаційної скарги не спростовують законність

та обґрунтованість судових рішень, а також містять посилання на факти,

що були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, яке призвело або могло призвести

до неправильного вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Щодо зупинення виконання постанови

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи те, що ухвалою Верховного Суду від 12 червня 2019 року було зупинено виконання постанови Львівського апеляційного суду

від 05 лютого 2019 року до закінчення касаційного провадження, тому виконання судового рішення на підставі частини третьої статті 436 ЦПК України підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року залишити без змін.

Поновити виконання постанови Львівського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович