Справа № 206/4105/21
Провадження № 2/206/1283/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.12.2021 Самарський районний суд м. Дніпропетровська

у складі:

головуючий суддя Маштак К.С.,

за участю:

секретаря судового засідання Різниченко Я.М.,

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод ЗБК» про стягнення компенсації за невикористану щорічну відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку,-

І. Стислий виклад позиції позивача, представника позивача та представника відповідача.

Позивач звернулась до суду із даною позовною заявою, яка з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, обґрунтована тим, що у період з 06.05.2019 по 14.06.2021 позивач знаходилась у трудових відносинах з ТОВ «Завод ЗБК». Наказом № 74-к від 14.06.2021 позивача звільнено за угодою сторін з посади «майстра арматурно-формувального цеху». Датою звільнення зазначено 14.06.2021. Вказаним наказом позивачу була передбачена виплата компенсації за невикористану щорічну відпустку за 44 календарних дні. Відповідач взагалі жодним чином навіть не повідомив про причини не розрахунку із працівником і проігнорував неодноразові звернення. При звільнені позивачу взагалі не виплачено компенсацію за зазначені дні. Враховуючи подану представником відповідача довідку про доходи № 0000-000024 від 16.11.2021, позивачем зменшено розмір позовних вимог в частині стягнення компенсації за невикористану щорічну відпустку за 44 дні до 14098,48 грн., виходячи із розрахунку: 113427,92 грн. (середня заробітна плата за період з червня 2020 року по травень 2021 року)/354 (кількість календарних днів розрахункового періоду мінус кількість святкових та неробочих днів)=320,42 грн. 320,42 грн. (середня заробітна плата за день)*44 (дні невикористаної відпустки)=14098,48 грн. Оскільки з позивачем не було проведено остаточного розрахунку у зв`язку зі звільненням, а намагання врегулювати спір в добровільному порядку проігноровані, позивач вимушена вимагати стягнення з відповідача крім грошової компенсації за дні невикористаної відпустки, також середній заробіток за весь час затримки в розрахунку. За таких обставин, позивач просила суд стягнути на її користь з відповідача компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 14098,48 грн. та середній заробіток за весь період затримки розрахунку з 14.06.2021 по день ухвалення судового рішення (а.с. 1-7, 42-43).

Від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначено, що позовні вимоги незаконні та необґрунтовані, а тому не підлягають задоволенню з огляду на те, що позивач невірно зазначила сукупний заробіток за останні дванадцять місяців, що передували звільненню за період з червня 2020 року по травень 2021 року, що призвело до невірного визначення середньої заробітної плати для розрахунку компенсації за невикористану відпустку. Позивач при здійснені розрахунку компенсації за невикористану відпустку бере сукупний заробіток у розмірі 109698,79 грн., що не відповідає дійсним обставинам справи та спростовується довідкою від 16.11.2021 № 0000-000024. Сукупний заробіток позивача за період з червня 2020 року по травень 2021 складає 113427,92 грн. Також, позивач при здійсненні розрахунку компенсації за невикористану відпустку використовує невірну формулу: середня заробітна плата*кількість робочих днів (за період з червня 2020 року по травень 2021 року), що суперечить положенням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ № 100 від 08.02.1995. Тобто, при здійснені розрахунку компенсації за невикористану відпустку необхідно використовувати формулу: середня заробітна плата*кількість календарних днів (за період з червня 2020 року по травень 2021 року). Середня заробітна плата = 113427,92 грн./354 (кількість календарних днів розрахункового періоду кількість святкових та неробочих днів) =320,42 грн. Таким чином, розмір компенсації за невикористану відпустку складає: 320,42 грн.*44 дні відпустки=14098,48 грн. У зв`язку із невірним визначенням сукупного заробітку для розрахунку компенсації за невикористану відпустку, невірного застосування формули, як для розрахунку середньої заробітної плати, так і для розрахунку компенсації за невикористану відпустку, відповідно й розрахунок середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку, є безпідставним та незаконним (а.с. 34-35).

Також, від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, яка обґрунтована тим, що відповідач фактично визнаючи позовні вимоги в частині компенсації за невикористану щорічну відпустку та зазначаючи про невірність її обрахунку позивачем, все ж таки, не виплатило неоспорювану ним суму в розмірі 14098,48 грн. При цьому, відзив відповідача не містить будь-яких пояснень щодо причин не виплати зазначених коштів (а.с. 49-50).

В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила їх задовольнити.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

10.09.2021 від позивача до канцелярії суду надійшла дана позовна заява з додатками (а.с. 1-24).

20.10.2021 відкрито провадження у даній справі та призначено справу до розгляду на 18.11.2021 (а.с. 28).

18.11.2021 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву з додатками (а.с. 34-37).

18.11.2021 відкладено судовий розгляд на 02.12.2021 за клопотанням сторін для можливості мирного врегулювання спору (а.с. 38).

02.12.2021 до канцелярії суду від представника позивача надійшли заява про зменшення позовних вимог з додатками та відповідь на відзив з додатками (а.с. 41-51).

02.12.2021 відкладено судовий розгляд на 13.12.2021 (а.с. 52).

13.12.2021 заслухано вступне слово позивача, досліджено письмові докази, що містяться в матеріалах справи (а.с. 55-56).

13.12.2021 проголошено вступну та резолютивну частини рішення (57).

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

06.05.2019 позивач була прийнята на посаду «майстер арматурно-формувального цеху» до ТОВ «Завод ЗБК» на підставі наказу № 10-к від 03.05.2019 та 14.06.2021 позивача було звільнено за угодою сторін, на підставі наказу № 74-к від 14.06.2021, що підтверджується копію трудової книжки НОМЕР_1 (а.с. 11-13).

Відповідно до наказу № 10-к від 03.05.2019, ОСОБА_1 прийнято з 06.05.2019 на посаду «майстер арматурно-формувального цеху» з місячним іспитовим строком та посадовим окладом у розмірі 4300 грн. в місяць до ТОВ «Завод ЗБК» (а.с. 14).

Відповідно до наказу № 74-к від 14.06.2021, ОСОБА_1 звільнено з ТОВ «Завод ЗБК» з посади «майстер арматурно-формувального цеху» 14.06.2021 за угодою сторін, відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України. Бухгалтерія мала виплатити компенсацію за невикористану щорічну відпустку за 44 календарних дні (а.с. 15).

23.07.2021 позивачем направлено вимогу про проведення остаточного розрахунку у зв`язку із звільненням на адресу ТОВ «Завод ЗБК». Відповідно до даної вимоги, ОСОБА_1 просила повідомити її про нараховані суми належні їй до виплати при звільнені згідно наказу № 74-к від 14.06.2021, провести з нею остаточний розрахунок у зв`язку із звільненням та повідомити її письмово про результати розгляду даної вимоги (а.с. 16).

26.07.2021 вимога позивача була отримана відповідачем (а.с. 18).

27.07.2021 представником позивача було направлено адвокатський запит на адресу ТОВ «Завод ЗБК». Відповідно до даного запиту, представник позивача просила надати інформацію відносно: нарахованих сум, належних ОСОБА_1 на дату звільнення відповідно до наказу № 74-к; дати та суми розрахунку з ОСОБА_1 ; кількість днів, дату виплати та суму компенсації ОСОБА_1 у зв`язку із наказом № 74-к; чи проведено з ОСОБА_1 повний розрахунок в день звільнення 14.06.2021; надати довідку про доходи (із зазначенням середньоденної та середньомісячної заробітної плати) ОСОБА_1 (а.с. 19).

28.07.2021 запит представника позивача було отримано відповідачем (а.с. 21).

Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків/джерела виплачених доходів та утриманих податків № 00784 від 27.08.2021 за останні два місяці, що передували звільненню, а саме квітень 2021 року та травень 2021 року, позивачу нараховано заробітну плату в розмірі 9597,61 грн. та 9444,77 грн. Разом 19042,38 грн. (а.с. 22-23).

Відповідно до відомостей з довідки № 0000-000024 від 16.11.2021, наданої представником ТОВ «Завод ЗБК», ОСОБА_1 працюючи на посаді «начальник арматурної дільниці виробництва ЗБК», отримала дохід з 01.06.2020 по 31.05.2021 в розмірі 113427,92 грн. (а.с. 36).

Також, судом встановлено, що відповідно до наданого представником відповідача відзиву, відповідач не заперечує наявність заборгованості перед позивачем сум компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та середнього заробітку за весь період затримки розрахунку.

ІV. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного позивачем, представником позивача, представником відповідача щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до ч.ч. 1, 7 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною 1 ст. 94 КЗпП України, ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору.

Частинами 4, 5 ст. 97 КЗпП України, ч. 3 ст. 15 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України, ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ч. 6 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» своєчасність та обсяги заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.

Відповідно до ч. 1 ст. 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок.

Ч. 1 ст. 74 КЗпП України, ч.ч. 1, 3 ст. 2 Закону України «Про відпустки» передбачено, що громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форми власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КЗпП України, ч. 1 ст. 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Відповідно до ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Так, судом встановлено, що відповідач у своєму відзиви не погодився лише з вірністю визначеного стороною позивача розміру сукупного заробітку за останні дванадцять місяців та здійсненим позивачем розрахунком компенсації за невикористану відпустку. Тобто, стороною відповідача не спростовується факт наявності заборгованості перед позивачем сум компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та середнього заробітку за весь період затримки розрахунку.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Ч. 1 ст. 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Всупереч зазначеним вимогам, відповідач у день звільнення позивача не здійснив з останньою всіх розрахунків, а саме не сплатив: компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки. На теперішній час відповідач так остаточно і не розрахувався з позивачем.

Так, представник відповідача на підставі довідки про дохід ОСОБА_1 у ТОВ «Завод ЗБК», не погоджуючи із зазначеним позивачем розрахунком, зробила власний розрахунок розміру компенсації за невикористану щорічну відпустку позивача.

В той же час, позивачем було подано заяву про зменшення позовних вимог, погоджуючись із розрахунком представника відповідача.

Відповідно до п. 2 Розділу ІІ, постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995, «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Враховуючи вищевикладене та те, що відповідачем було подано розрахунок з яким позивач в свою чергу погодилась, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація за невикористану щорічну відпустку за 44 дні у розмірі 14098,48 грн., яка розраховується наступним чином: 113427,92 грн. (середня заробітна плата за період з червня 2020 року по травень 2021 року)/354 дні (кількість календарних днів розрахункового періоду мінус кількість святкових та неробочих днів)= 320,42 грн. 320,42 грн. (середня заробітна плата за день)*44 (дні невикористаної відпустки)= 14098,48 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13 роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Аналогічна правова позиція Верховного Суду України міститься у постановах від 24.10.2011 у справі № 6-39 цс 11, від 21.11.2011; у справі № 6-60 цс 11, від 03.07.2013; у справі № 6-60 цс 13, від 20.11.2013; у справі № 6-114 цс 13, від 05.10.2016; у справі № 6-2405 цс15, від 13.03.2017.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 ЗУ «Про оплату праці» за правилами, передбаченими «Порядком обчислення середньої заробітної плати», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року.

Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Крім цього, згідно із положеннями Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші (стаття 2 Закону).

Суд погоджується з наданим позивачем розрахунком розміру середнього заробітку ОСОБА_1 у ТОВ «Завод ЗБК» на день, що становить 476,06 грн.= 19042,38 грн.(заробітна плата за останні два місяці роботи)/40 днів (робочі дні за останні дві місяці роботи).

Оскільки розрахунок після звільнення 14.06.2021 на теперішній час з позивачем так і не було проведено, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення, а саме: 127 робочих днів*476,06 грн.= 60459,62 грн.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних правв, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлений нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, рішення ЄСПЛ в справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, рішення ЄСПЛ у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010).

Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалась позивач та її представник, як на підставу своїх вимог, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 43, 45 Конституції України, ст.ст. 21, 24, 27 Закону України «Про оплату праці» ст. 2 Закону України «Про відпустки», ст.ст. 1-4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», ст.ст. 47, 74, 75, 83, 94, 97, 115, 116, 117 КЗпП України, ст.ст. 12, 13, 81, 83, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод ЗБК» (місцезнаходження: м. Дніпро, вул. Курсантська, 7, ) про стягнення компенсації за невикористану щорічну відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку - задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод ЗБК» на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 14098 грн. 48 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод ЗБК» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь період затримки розрахунку з 14.06.2021 по день ухвалення судового рішення, що складає 60459 грн. 62 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод ЗБК» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 17.12.2021.

Головуючий суддя: К.С. Маштак