Провадження № 2/686/342/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2021 року

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області

в складі : головуючого судді Заворотної О.Л.,

секретаря судового засідання - Сікори Ю.В.

з участю позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Хмельницький в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Донецького юридичного інституту МВС України про зобов`язання нарахувати та виплатити середню заробітну плату за час затримки під час проходження військової служби за контрактом,

встановив:

В грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області із позовом до Донецького юридичного інституту МВС України про зобов`язання нарахувати та виплатити середню заробітну плату за час затримки під час проходження військової служби за контрактом, в обґрунтування якого вказав, що з 11.08.2016 року перебував із Донецьким юридичним інститутом МВС України у трудових відносинах, займаючи посаду професора кафедри державно-правових дисциплін та міжнародного права юридичного факультету і 17.07.2017 був звільнений із займаної посади на підставі п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП у зв`язку із призовом на військову службу. З 18.07.2017 контракт про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України набрав чинності відповідно до наказу № 644-о/с від 26.06.2017. В листопаді 2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою про виконання ч. 3 ст. 119 КЗпП, а саме сплати йому належних грошових коштів починаючи з 18 липня 2017 року по теперішній час, на який 21.12.2020 отримав відповідь, якою відмовлено у виконанні вимог ч. 3 ст. 119 КЗпП, у зв`язку з чим звернувся до суду. В подальшому подав заяву про збільшення позовних вимог та просив стягнути з Донецького юридичного інституту МВС України на свою користь середній заробіток час затримки під час проходження військової служби за контрактом в сумі 704330,79 грн., а також компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог, надав суду пояснення в яких вказав, що із наказом про своє звільнення ознайомлений трудову книжку та повний розрахунок отримав в день звільнення.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи за відсудності представника, надав суду відзив, в якому проти задоволення позову заперечив, вказавши, що посилання ОСОБА_1 у своїй заяві на статтю 36 КЗпП України, в якій визначені підстави припинення трудового договору, а саме на п.3 ст.36 КЗпП України, який регламентує припинення трудового договору на підставі призову або вступу працівника або власника-фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частини третьої та четвертої ст.119 КЗпП України, є підтвердженням виразу його волі саме на здійснення відповідних, встановлених законодавством України, дій щодо припинення трудового договору. Відповідно до поданої заяви ОСОБА_1 від 17.07.2017 та керуючись вимогами ст.47 КЗпП України, Донецьким юридичним інститутом МВС України 17.07.2017 року проведено повний розрахунок з ОСОБА_1 , в тому числі виплачено компенсацію за невикористану чергову відпустку, яка складала 14 календарних днів, що підтверджується розрахунковим листом за липень 2017 року, та видано належно оформлену трудову книжку з відміткою про звільнення, про що зроблено відповідний запис та підтверджено підписом ОСОБА_1 в отриманні своєї трудової книжки в «Книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них» (типова форма П-10, затверджена Наказом Мінстату України 27.10.1995 №277). Крім того, факт отримання трудової книжки підтверджується власноручним підписом ОСОБА_1 , який зроблено 17.07.2017року в скороченій особовій справі №41 ОСОБА_1 . Таким чином, 17.07.2017 року ОСОБА_1 було звільнено з Донецького юридичного інституту МВС України з дотриманням всіх вимог, встановлених КЗпП України. Статтею 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повеней був дізнатися про порушення свого права, а в справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Тобто визначений законодавством строк сплив 18.08.2017 року. 02 грудня 2020 року Донецьким юридичним інститутом МВС України отримано лист (вхідний №2327еп) від ОСОБА_1 , яким він звернувся з проханням розглянути можливість виконання вимог ч.3 ст.119 КЗпП України, а саме сплатити йому грошові кошти за період з 18.07.2017 по теперішній час, у зв`язку з тим, що після його звільнення за ним не збережений середній заробіток і належні йому кошти не виплачуються. В додатках до листа надано контракт про проходження ним військової служби, який укладено 18.07.2017 року шляхом добровільного вступу до військової служби, тобто після фактичного звільнення ОСОБА_1 з Донецького юридичного інституту МВС України. Листом від 14 грудня 2020 року №5026 на адресу ОСОБА_1 Донецьким юридичним інститутом МВС України надано відповідь, якою відмовлено в задоволенні прохання щодо сплати йому грошових коштів у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених ч. 3 ст.119 КЗпП України.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні правовідносини.

З 11 серпня 2016 по 17 липня 2017 року ОСОБА_1 працював на посаді професора кафедри державно-правових дисциплін та міжнародного права юридичного факультету Донецького юридичного інституту МВС України.

17 липня 2017 року наказом № 135 о/с ОСОБА_1 було звільнено з Донецького юридичного інституту МВС України згідно п. 3 ст. 36 КЗпП на підставі поданої ним заяви.

Донецьким юридичним інститутом МВС України 17.07.2017 року проведено повний розрахунок з ОСОБА_1 , в тому числі виплачено компенсацію за невикористану чергову відпустку, яка складала 14 календарних днів, що підтверджується розрахунковим листом за липень 2017 року, та видано належно оформлену трудову книжку з відміткою про звільнення, про що зроблено відповідний запис та підтверджено підписом ОСОБА_1 в отриманні своєї трудової книжки в «Книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них» (типова форма П-10, затверджена Наказом Мінстату України 27.10.1995 №277).

18 липня 2017 року Контракт про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, укладений ОСОБА_1 набрав чинності відповідно до наказу № 644-о/с від 26.06.2017 року і припинив свою дію 15.01.2021.

З 16.01.2021 ОСОБА_1 прийнятий на посаду головного наукового співробітника науково-дослідної лабораторії дослідження проблем юридичного та організаційного забезпечення діяльності Державної прикордонної служби України науково-дослідного відділу на підставі наказу № 25-а від 14.01.2021, яку і займає на час вирішення спору.

Відповідно до ч. 3 ст. 36 КЗпП підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Частиною 1 статті 94 КЗпП України встановлено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Системний аналіз вказаних положень свідчить, що за працівником прийнятим на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві.

Разом з тим, судом встановлено, що ОСОБА_1 звільнений з посади 17.07.2017 згідно п. 3 ст. 36 КЗпП на підставі поданої ним заяви, і наказ про своє звільнення не оспорює.

Разом з тим, заробітна плата це винагорода, яку на підставі трудового договору роботодавець виплачує працівнику за виконану ним роботу, або у разі збереження робочого місця.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 звільнений з посади, трудовий договір припинений 17.07.2017, наказ про звільнення позивачем не оспорюється, у відповідача відсутні підстави для збереження за позивачем робочого місця, посади та відповідно виплати середнього заробітку.

З матеріалів справи вбачається, що 17.07.2017 відповідачем проведено повний розрахунок з ОСОБА_1 , в тому числі виплачено компенсацію за невикористану чергову відпустку, яка складала 14 календарних днів, що підтверджується розрахунковим листом за липень 2017 року, та видано належно оформлену трудову книжку з відміткою про звільнення, про що зроблено відповідний запис та підтверджено підписом ОСОБА_1 в отриманні своєї трудової книжки в «Книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них» (типова форма П-10, затверджена Наказом Мінстату України 27.10.1995 №277).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Враховуючи вищевикладене, позов ОСОБА_1 до Донецького юридичного інституту МВС України про зобов`язання нарахувати та виплатити середню заробітну плату за час затримки під час проходження військової служби за контрактом задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 81, 141, 247, 258, 259, 263-265, 430 ЦПК України, ст.ст. 36, 94, 117, 119 КЗпП, суд -

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Донецького юридичного інституту МВС України про зобов`язання нарахувати та виплатити середню заробітну плату за час затримки під час проходження військової служби за контрактом відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Хмельницького апеляційного суду через Хмельницький міськрайонний суд шляхом подання в 30-ти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набуває законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач : ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , прож. АДРЕСА_1 .

Відповідач : Донецький юридичний інститут МВС України, , Донецька область, м. Маріуполь, просп. Луніна,89.

Дата складання повного тесту рішення 23.02.2021.

Суддя: