Єдиний унікальний номер судової справи 488/279/20
Номер провадження 22-ц/812/232/21
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

22 лютого 2021 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 та його представника - ОСОБА_4 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 рішення, яке ухвалено Корабельним районним судом міста Миколаєва 30 листопада 2020 року, під головуванням судді Чернявської Я.А. в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дитини,

УСТАНОВИЛА:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дитини.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 19 грудня 2006 року розірвано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 .

Від вказаного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину дочку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Дитина проживає разом з матір`ю та знаходиться на її утримані.

Відповідач є працездатною особою, працює начальником цеху у Державному підприємстві «Науково-виробничий комплекс газотурбобудування «Зоря-Машпроект» та отримує дохід. Проте, останній не надає позивачу належної матеріальної допомоги на утримання доньки.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила стягнути на її користь з ОСОБА_3 аліменти на утримання дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини від усіх видів доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати подачі позову і до досягнення дитиною повноліття.

Відповідач ОСОБА_3 надав до суду відзив, в якому зазначав, що він з 2006 року в добровільному порядку надає матеріальну допомогу доньці та оплачує її закордоні подорожі. Вказував на те, що у нього на утриманні знаходяться двоє малолітніх дітей від іншого шлюбу, які мають хронічні захворювання, що потребує від нього додаткових витрат на їх лікування. У зв`язку із необхідністю догляду за дітьми, дружина відповідача не має можливості працювати та заробляти кошти для сім`ї. Також, на утримані відповідача знаходиться його бабуся, яка проживає разом з ним. Посилаючись на викладене, а також на те, що розмір його доходу становить приблизно 30 000 грн. на місяць, відповідач просив позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково, визначивши аліменти, які підлягають стягненню з нього, у розмірі 1/12 частини його доходу, що буде значно перевищувати законодавчо встановлений мінімальний розмір аліментів на дитину відповідного віку.

Рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 30 листопада 2020 року позов задоволено частково.

Ухвалено стягувати з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/6 частини від усіх його видів заробітку (доходу), але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 30 січня 2020 року і до повноліття дитини.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп.

Судове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач є працездатної особою, має постійне працевлаштування та регулярний дохід, а тому, із врахуванням наявності у нього законного обов`язку щодо утримання інших двох малолітніх дітей, суд першої інстанції вважав за доцільне визначити аліменти, які підлягають стягненню з відповідача, в розмірі 1/6 частини від його заробітку (доходів).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення районного суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково, визначивши аліменти, які підлягають стягненню з нього, у розмірі 1/12 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 30 січня 2020 року.

При цьому, в апеляційній скарзі відповідач зазначав, що суд стягнув аліменти у розмірі 1/6 від усіх видів його заробітку, не врахувавши при цьому, що протягом усього часу окремого проживання він належним чином виконував свій обов`язок по утриманню дочки, надавав їй матеріальну допомогу та у 2019 році і 2020 році оплачував закордонні подорожі дочки до країн Італії та Єгипту, яку супроводжували його батьки, а тому вважає, що у суду не було підстав для стягнення з нього аліментів саме у розмірі 1/6 від усіх видів заробітку.

До того ж, в нього, в іншому шлюбі народилися двоє дітей, у зв`язку з чим, він вважає обґрунтованим визначити розмір аліментів у розмірі 1/12 від усіх видів заробітку.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін, оскільки суд ухвалив його з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає в повному обсязі.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до копії свідоцтва про народження ОСОБА_3 та ОСОБА_7 є батьками ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.6).

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого 23 вересня 2016 року Інгульським районним у місті Миколаєві відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, 19 грудня 2006 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.4).

Неповнолітня дитина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з матір`ю (а.с.9).

06 серпня 2019 року позивач уклала шлюб із ОСОБА_8 та змінила прізвище на ОСОБА_9 (а.с.5).

26 березня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_10 укладено шлюб, від якого вони мають двох дітей: сина ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та дочку ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.29,30,31).

Згідно довідки про доходи від 01 квітня 2020 року ОСОБА_3 працює начальником цеху в Державному підприємстві «Науково-виробничий комплекс газотурбобудування «Зоря-Машпроект» та його дохід за останні три місяці складав в середньому близько 30 000 грн. на місяць.(а.с.45).

Як на підтвердження належного виконання обов`язку що сплати аліментів на утримання неповнолітньої дочки в добровільному порядку відповідачем було надано квитанції за період з січня 2019 року по листопад 2019 року (а.с.38-39).

Позивач, з метою захисту прав та інтересів дитини, скористалася своїм правом на звернення до суду з позовом про призначення аліментів в судовому порядку.

Відповідно до ст.13 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з ч.ч.2,3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно ст.ст.180,191 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

За положеннями ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частиною 2 ст.182 СК України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» встановлено прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років: з 01 січня 2020 року - 1 779 гривень, з 01 липня - 1 859 гривень, з 01 грудня - 1 921 гривня; для дітей віком від 6 до 18 років: з 01 січня 2020 року 2 218 гривень, з 01 липня 2 318 гривень, з 01 грудня 2 395 гривень;

Відповідно до ч.1 ст.182 СК України розмір аліментів визначається судом з урахуванням стану здоров`я та матеріального становища дитини, стану здоров`я та матеріального становища платника аліментів, наявності у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявності на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведених стягувачем аліментів витрат платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інших обставин, що мають істотне значення.

За приписами ст.141 СК України мати, батько мають рівні як права, так і обов`язки щодо дитини.

За своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.

Досліджені докази свідчать, що між сторонами є спір щодо сплати аліментів, який стосується як способу їх сплати, так і розміру, а тому він має бути вирішений саме судом. При цьому, сплата відповідачем коштів позивачу на утримання дитини до звернення її з позовом до суду на вказане не впливає, бо спір існує і немає належним чином оформленої домовленості сторін про участь відповідача в утриманні дитини в грошовій і (або) натуральній формі. До того ж, добровільна сплата відповідачем коштів на утримання дитини є його суб`єктивним правом, а у даному спорі вирішується питання про примусове стягнення відповідних платежів з метою реалізації гарантованих законом зобов`язань батьків щодо обов`язку утримувати дітей. Більш того, колегія суддів зауважує, що вказані у квитанціях кошти не свідчать про наявність домовленості між сторонами про сплату саме зазначеної суми в рахунок аліментів на дитину, а також, що вона буде достатньою для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Отже, за вищевказаних обставин, районний суд належним чином оцінив надані сторонами докази на підтвердження існування обставин, які враховуються при визначенні аліментів відповідно до ст.182 СК України, та правильно прийняв до уваги приписи СК України стосовно того, що обов`язок по утриманню дитини покладено рівною мірою на батьків та правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, обґрунтовано стягнув з відповідача аліменти на дитину у розмірі 1/6 частини від усіх його видів заробітку (доходу), але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно.

При цьому, обставин для визначення розміру аліментів у меншому розмірі в апеляційній інстанції не встановлено. Матеріали даної справи не містять відомостей щодо наявності утримань за виконавчими документами із заробітної плати ОСОБА_3 .

Щодо доводів про те, що на теперішній час відповідач перебуває в інших шлюбних стосунках і у нього є законний обов`язок щодо утримання двох інших неповнолітніх дітей, то судом ці обставини враховані та з урахуванням таких обставин позов задоволено частково.

Отже, враховуючи розмір отримуваної відповідачем щомісячної заробітної плати, стягнення з нього аліментів в розмірі визначеному судом не суперечить вимогам ч.2 ст.70 Закону України «Про виконавче провадження».

Також, враховуючи відсутність належних доказів, районним судом правильно було відхилено твердження відповідача про перебування його бабусі на його утриманні.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Рішення суду в оскаржуваній частині відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу відповідача залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 30 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 23 лютого 2021 року