справа №619/4231/20
провадження №2/619/152/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2021 року м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області в складі:

головуючого - судді Калиновської Л.В.,

за участю секретаря судового засідання Булах С.М.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, у якому просить усунути перешкоди у здійсненні права власності та виселити ОСОБА_4 , 1979 року народження, з житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належить позивачу ОСОБА_2 , згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, номер витягу: 25956497, реєстраційний номер: 30272023, номер запису про право власності: 2368.

В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_2 , на праві приватної власності, належить житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, номер витягу: 25956497 від 23.04.2010, реєстраційний номер: 30272023, на підставі рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 09.11.2009 р. справа №2-2380/2009. В вищевказаному будинку проживає син позивача, відповідач по справі, який чинить перешкоди у проживанні позивача в будинку, не дає спокійно жити, виганяє з будинку, постійно погрожує. Відповідач неодноразово піднімає на позивача руки, що підтверджується кримінальною справою №0001259 від 19.09.2020 за кримінальним правопорушенням передбаченим ч.1 ст.125 КК України, тобто умисне легке тілесне ушкодження. Постійні скандали, конфлікти, призвели до погіршення здоров`я позивач. На прохання позивача покинути житло, не реагує. В утриманні будинку, його ремонті, оплаті послуг за електроенергію та газ, відповідач участі не приймає, чим завдає значних матеріальних збитків. Відповідач на даний момент проживає та прописаний в належному позивачу житловому будинку, та чинить йому перешкоди у користуванні будинком. Наданий час позивач дуже хворіє, що підтверджується: витягом з амбулаторної картки №89788 для МСЕК; випискою з історії хвороби №18958; випискою із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого; випискою із історії хвороби №1804; випискою із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого №3324 (а/к 89788); випискою з історії хвороби від 11.10.2016 р.; випискою із медичної картки амбулаторного (стаціонарного)т хворого №92124 травматологічного відділення.

Відповідачем, ОСОБА_4 , надано суду відзив, відповідно до якого зазначено, що позивачем не доведено ті обставини, на які він посилається як на підстави для виселення з будинку. Так, дійсно позивачу, ОСОБА_2 належить на праві власності житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . В цьому будинку проживають: позивач ОСОБА_2 із своєю дружиною та ОСОБА_5 , а також відповідач, ОСОБА_4 , із своєю дружиною ОСОБА_6 та малолітньою донькою ОСОБА_7 , 2009 року народження. При цьому відповідач із родиною проживають в цьому будинку, куди вселились за згодою ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , вже багато років. Так, сам відповідач проживає в цьому будинку з 1996 року, що підтверджується наданим актом депутату Пересічанської селищної ради від 21.08.2019 року. Дружина відповідача проживає в цьому будинку з моменту укладення шлюбу, тобто з 2006 року. Донька відповідача живе в цьому будинку з моменту народження з 21.09.2009 року і її місце проживання зареєстровано за даною адресою. Таким чином, відповідач ОСОБА_4 із своєю дружиною ОСОБА_6 та малолітньою донькою ОСОБА_7 по відношенню до позивача є членами його сім`ї, які вселились до будинку з його згоди, проживають разом з ним і набули право на користування цим житлом відповідно до закону. Позивач не надав докази, що відповідач нібито чинить йому перешкоди у проживанні в його будинку. Жодного разу поліція не викликалась позивачем з приводу нібито не допуску його до будинку, і такі обставини не фіксувались ніким, про них вперше написано в цьому позові. Батько з матір`ю безперешкодно користуються усіма будівлями в даному домоволодінні, і ніхто їм в цьому не заважає. Газове опалення в будинку відключено багато років тому, опалюється будинок дровами. Відповідач сплачує вартість дров в більшій частині, ніж батько. Насправді відносини між сторонами погіршились кілька років тому з незрозумілих причин. Відповідач вказує, що неодноразово викликав поліцію з приводу спроб його батьків вдарити або образити його. Кримінальне провадження №0001259 від 19.09.2019, про яке вказує позивач, не стосується його, він не є потерпілим по даному провадженню. Усі ці конфлікти мали особистий характер і ніяк не пов`язані із користуванням житлом. З огляду на все викладене, відповідач вважає, що позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі та просили суд його задовольнити.

Відповідач та його представник під час судового засідання заперечували проти задоволення позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість.

Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно ч.12 ст.33 ЦПК України, у разі зміни складу суду на стадії підготовчого провадження розгляд справи починається спочатку, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. У разі зміни складу суду на стадії розгляду справи по суті суд повторно розпочинає розгляд справи по суті, крім випадку, коли суд ухвалить рішення про повторне проведення підготовчого провадження.

Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Оцінюючи аргументи, викладені в позові та поясненнях щодо нього, суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Так, ОСОБА_2 , на праві приватної власності, належить житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, номер витягу: 25956497 від 23.04.2010, реєстраційний номер: 30272023, на підставі рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 09.11.2009 р. справа №2-2380/2009.

Згідно довідки Пересічанської селищної ради Дергачівського району Харківської області від 29.10.2018 №4214 за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст.319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Так, позивач просить усунути перешкоди у здійсненні права власності та виселити ОСОБА_4 , 1979 року народження, з житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належить позивачу ОСОБА_2 , згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, номер витягу: 25956497, реєстраційний номер: 30272023, номер запису про право власності: 2368.

Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст.391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Правова позиція Верховного суду України по справі №6-92цс15, викладена в Постанові від 27.05.2015 року, вказує, що передбачений ст. 391 ЦПК України спосіб захисту усунення перешкод власником прав користування та розпорядження своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем.

Правова позиція Верховного суду України по справі №6-709цс16, викладена в Постанові від 16.11.2016 р., вказує, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Згідно ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно із статтею 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до Узагальнення судової практики Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК підстави для позбавлення права на житло.

Відповідне до частини 1 статті 109 Житлового кодексу виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Так, судом встановлено, що відповідач, ОСОБА_4 , чинить перешкоди у проживанні позивача, ОСОБА_2 , в спірному будинку.

Згідно частини 1 статті 116 Житлового кодексу якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до постанов Дергачівського районного суду Харківської області від 19.10.2018 та 26.12.2017 ОСОБА_4 був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.173- КУпАП, а саме за вчинення насильства в сім?ї у відношенні свого батька ОСОБА_2 . Тому посилання відповідача, що позивачем жодного разу поліція не викликалася є необґрунтованим.

Крім того, в судовому засіданні було надано вирок Дергачівського районного суду Харківської області від 08.02.2021, відповідно до якого ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.

Відповідно до статті 157 Житлового кодексу , членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно довідки про наявність або відсутність інформації про зареєстровані права на об?єкт нерухомого майна з перевіркою відомостей з відкритих інформаційний ресурсів від 24.09.2021 ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_2 . Вказане також підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 17.03.2000 реєстраційний номер № НОМЕР_1 .

В судовому засіданні в якості свідків були допитані ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , які пояснили що відповідач ОСОБА_4 вже тривалий час проживає разом зі своєю дружиною та дитиною за адресою: АДРЕСА_1 , сплачує комунальні послуги та за власний рахунок зробив ремонт у будинку.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України " Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Таким чином, реєстрація відповідача у домоволодінні, що належить ОСОБА_2 , порушує права власника володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд.

Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів містять положення ст. 81 ЦПК України, відповідно до яких доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналіз зазначених положень процесуального закону дає підстави вважати, що суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Згідно з сталою практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Суд, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, належним чином дослідивши надані сторонами письмові докази, дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ч.ч. 1, 2 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Згідно з ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтею 13 ЦПК України закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, а частиною 7 статті 81 ЦПК України визначено, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім випадків, встановлених законом.

У ч.ч. 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Таким чином, оскільки позивачем на виконання свого процесуального обов`язку надано належні і неспростовні докази на підтвердження своєї позиції, доведено істотність значення обставин, суд приходить до висновку наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно до вимог статті 16 Цивільного кодексу України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту відшкодування збитків заподіяних кримінальним правопорушенням, позивач відповідно до ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України зобов`язаний довести обставини, які мають місце у диспозиції норми матеріального права, проте позивачем так і не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування своєї позиції.

Відповідачем не було до суду подано жодного доказу, які б спростували обставини зазначені позові.

Відтак, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 знайшли своє підтвердження матеріалами справи та підлягають задоволенню.

Приймаючи до уваги викладене, керуючись ст.ст. 4-5, 12, 13, 81, 141, 259, 263, 264, 280-282 ЦПК України, суд, -

УХ В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення - задовольнити.

Усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом виселення ОСОБА_4 , з житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 , згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, номер витягу: 25956497, реєстраційний номер: 30272023, номер запису про право власності: 2368.

Рішення може бути оскаржено в Харківський апеляційний суд через Дергачівський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення виготовлено 21.12.2021.

Суддя Л. В. Калиновська