Постанова

Іменем України

18 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 390/160/19

провадження № 61-8223св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Калараша А. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Бережинська сільська рада Кропивницького району Кіровоградської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Бережинської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання свідоцтва на право власності на будівлю та договору дарування недійсними, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 16 січня 2020 року в складі судді Гершкул І. М. та постанову Кропивницького апеляційного суду від 15 квітня 2020 року в складі колегії суддів: Мурашка С. І., Голованя А. М., Карпенка О. Л.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Бережинської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання свідоцтва на право власності на будівлю та договору дарування недійсними.

На обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що 11 травня 1970 року Виконавчим комітетом Кіровоградської районної ради на його ім`я видано свідоцтво на забудову садиби в селі Бережинка Кіровоградського району Кіровоградської області на земельній ділянці колгоспу «Заповіт Леніна».

У квітні 1989 року Кіровоградським обласним бюро технічної інвентаризації на його ім`я видано технічний паспорт на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Бережинської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області від 15 грудня 1997 року № 737 йому передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку площею 0,24 га, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за вищезазначеною адресою.

У 2018 році під час ознайомлення з документами, які знаходяться в комунальному підприємстві «Кіровоградське обласне бюро технічної інвентаризації» та Державному архіві Кіровоградської області, йому стало відомо, що в 1987 році під час опису колгоспних дворів, без відома членів сім`ї, його сестра ОСОБА_4 записала головою колгоспного двору, що знаходився за адресою: АДРЕСА_1 , їх матір ОСОБА_5 .

У свідоцтві про право власності на будівлю, яке оформлене Бережинською сільською радою 14 січня 1988 зазначено, що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві особистої власності ОСОБА_5 .

Згідно договору дарування від 11 травня 1993 року ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_4 та ОСОБА_1 прийняли в дар будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в с. Бережинка Кіровоградського району Кіровоградської області.

Згідно відомостей обласного комунального підприємства «Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» від 20 червня 2018 року право власності на спірний житловий будинок зареєстровано за ОСОБА_4 і ОСОБА_1 , на підставі договору дарування від 11 травня 1993 року, проте до сьогодні ні позивачу, ні членам його сім`ї не було відомо про існування договору дарування.

Позивач вважає, що зазначений договір дарування слід визнати недійсним, оскільки в договорі допущена помилка в написанні по-батькові дарувальника, « ОСОБА_5 », замість « ОСОБА_5 ».

Крім того, в оспорюваному договорі дарування відсутні паспортні дані дарувальника та обдарованих, а в графі підписи сторін міститься підпис лише одного обдарованого, а саме ОСОБА_4 . Жодного прізвища та імен по-батькові в договорі в цій графі не зазначено.

У договорі зазначено, що договір складено у двох примірниках, один із яких залишається у сільській раді на зберігання, а другий примірник, що має силу оригіналу видається на руки дарувальнику, тобто ОСОБА_4 , яка в подальшому використала договір дарування для реєстрації права власності, проте в самому договорі не зазначена адреса домоволодіння, яке передається в дар, не зважаючи на те, що адреса на це домоволодіння вже була на час укладання оспорюваного договору дарування.

Оспорюваний договір дарування не містить жодних відомостей про те, що його посвідчено посадовою особою, на яку рішенням Виконавчого комітету Бережинської сільської ради покладено обов`язок вчинення нотаріальних дій.

Щодо законності оформлення свідоцтва про право власності на будівлю та права власності на домоволодіння, яке стало предметом оспорюваного договору дарування, позивач зазначає, що майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності та не може бути визнане, як особисте майно ОСОБА_5 .

В оспорюваному договорі дарування відсутня інформація про згоду будь-кого з членів колгоспного двору на відчуження їхнього домоволодіння в будь-який спосіб. Також у договорі немає посилання на рішення Органу опіки та піклування про згоду на відчуження жилого будинку в якому зареєстрована та проживає малолітня дитина ОСОБА_8 .

Враховуючи наведене, позивач просив визнати недійсним свідоцтво про право власності на будівлю видане Бережинською сільською радою 14 січня 1988 року на ім`я ОСОБА_5 ; визнати недійсним договір дарування від 11 травня 1993 року, укладений від імені ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений секретарем Виконавчого комітету Бережинської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 16 січня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції вважав обґрунтованими позовні вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право власності на будівлю від 14 січня 1988 року, яке видано Бережинською сільською радою на ім`я ОСОБА_5 , оскільки свідоцтво видано на ім`я ОСОБА_5 , проте в дійсності остання була ОСОБА_5 , що підтверджується наведеними доказами. Крім цього, матеріали справи свідчать, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 , виходячи з записів у по-господарській книзі та рішення Кіровоградського райвиконкому №52 від 05лютого 1987 року належав до суспільної групи колгоспний двір, а свідоцтво містить вказівку, що будинок належить ОСОБА_5 на праві особистої власності, а далі у свідоцтві зазначено, що домоволодіння належить колгоспному двору головою якого є ОСОБА_5 , що суперечить вимогам законодавства, оскільки майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності, а ОСОБА_5 не була єдиним членом колгоспного двору згідно довідок сільської ради.

Позивач пропустив трирічний строк позовної давності звернення до суду з відповідним позовом, оскільки при оформленні спадщини після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , він повинен був і міг довідатися про порушення свого права та про особу, яка його порушила, проте з позовом до суду звернувся лише 04 лютого 2019 року, поважних причин пропуску строку позовної давності, які підтверджені будь-якими доказами, позивачем і його представником суду не наведено.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Кропивницького апеляційного суду від 15 квітня 2020 рокурішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позову, але відмовив у задоволенні позову з підстав пропуску строку звернення з позовом до суду.

ОСОБА_1 після видачі Бережинською сільською радою 14 січня 1988 року його матері ОСОБА_9 свідоцтва про право власності на спірний будинок, замовляв технічний паспорт на будинок, а після смерті матері звертався до Бережинської сільської ради з заявою про передачу йому у власність земельної ділянки, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована в АДРЕСА_1 , він повинен був дізнатися про наявність оспорюваних ним правочинів.

З позовом до суду ОСОБА_1 звернувся лише 04 лютого 2019 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності, поважних причин пропуску строку, які підтверджені належними та допустимими доказами позивачем суду не надано.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині застосування наслідків спливу строку позовної давності, передати справу на новий розгляд в цій частині до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 06 серпня 2020 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У серпні 2020 року на адресу Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), а саме:

- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених: у постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року по справі №454/1187/17-ц;

у постановах Верховного Суду України: від 16 листопада 2016 року № 6-2469цс16, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-350цс15;

у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 372/1988/15-ц, від 28 листопада 2018 року у справі №504/2864/13-ц, від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16;

у постановах Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду: від 27 січня 2020 року у справі №761/26815/17, від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17.

Також зазначає, що судом не досліджено та не надано належної правової оцінки зібраним у справі доказам, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, не встановлено фактичних обставин справи пункт 1 частини 3 статті 411 ЦПК України, пункт 4 частини 2 статті 389 ЦПК України).

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У вересні 2020 року ОСОБА_2 подав до суду відзив на касаційну скаргу, в якому просив скаргу відхилити, рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Згідно договору дарування від 11 травня 1993 року, який посвідчено секретарем Виконавчого комітету Бережинської сільської ради та зареєстровано в реєстрі нотаріальних дій за №21, ОСОБА_5 подарувала дочці ОСОБА_4 та сину ОСОБА_1 жилий будинок із надвірними будівлями, а останні прийняли у дар вище вказане, що знаходиться в с. Бережинка, Кіровоградського району Кіровоградської області, що також підтверджується копією витягу з реєстру нотаріальних дій Бережинської сільської ради (т. 1 а. с. 9, 137 - 138).

Згідно свідоцтва про право власності на будівлю від 14 січня 1988 року житловий будинок із надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві власності колгоспному двору головою якого є ОСОБА_5 (т. 1 а. с. 10).

Рішенням Виконавчого комітету народних депутатів Кіровоградської районної ради від 05 лютого 1987 року № 52 «Про оформлення права власності на домоволодіння, що розташовані в с. Бережинка Бережинської сільської ради» вирішено оформити право особистої власності на домоволодіння згідно списку та видати громадянам і головам колгоспних дворів свідоцтва про право особистої власності, зокрема на домоволодіння на АДРЕСА_1 , ОСОБА_5 (т. 1 а. с. 11).

Рішенням Виконавчого комітету Бережинської сільської ради Кіровоградського району від 22 січня 1970 року № 2 ОСОБА_1 дозволено будівництво нового житлового будинку на садибі, яка знаходиться на землі колгоспу «Заповіт Леніна» та розміщена між сусідами ОСОБА_10 і ОСОБА_11 (т. 1 а. с. 12).

Також ОСОБА_1 видано свідоцтво на забудову садиби в сільських населених пунктах УРСР, що свідчить про те, що йому дозволено будівництво у період із 1970 по 1972 роки житлового будинку у с. Бережинка Кіровоградського району Кіровоградської області, згідно з рішенням Бережинської сільської ради від 22 січня 1970 року № 2, на садибі, яка знаходиться на землі колгоспу «Заповіт Леніна» та розміщена між сусідами ОСОБА_10 і ОСОБА_11 (т. 1 а. с. 13 - 14).

Згідно технічного паспорту на жилий будинок індивідуального житлового фонду за адресою: АДРЕСА_1 , станом на квітень 1989 року проведено технічну інвентаризацію будівель за вказаною адресою, згідно якої вказано, що житловий будинок 1969 року побудови, а решту будівель побудовано після 1970 року (т. 1 а. с. 15 - 17).

Рішенням Бережинської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області від 15 грудня 1997 року № 737 ОСОБА_1 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,24 га. за адресою: АДРЕСА_1 , призначену для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (т. 1 а. с. 18).

Відповідно до архівної довідки від 20 червня 2018 року № 47391, виданої ОКП «Кіровоградське ООБТІ», станом на 01 січня 2013 року право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , згідно з договором дарування від 11 травня 1993 року № 21, дата останньої інвентаризації 07 вересня 1993 року (т. 1 а. с. 19).

Згідно з довідкою Бережинської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області від 02 листопада 2018 року № 1884, станом на 15 квітня 1991 року в будинку АДРЕСА_1 , згідно записів погосподарської книги № 10 особового рахунку № НОМЕР_1 були зареєстровані та проживали: ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_8 (т. 1 а. с. 20).

Відповідно до листа Бережинської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської від 18 березня 2019 року № 01-14/118/1 ОСОБА_5 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 до дня смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) (т. 1 а. с. 44).

Згідно повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, щодо актового запису про смерть від 21 березня 2019 року №9, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_4 в м. Кіровограді, актовий запис № 2311 (т. 1 а. с. 48 - 49).

Згідно відповіді на запит, наданої Державним нотаріальним архівом у Кіровоградській області від 04 квітня 2019 року № 264/01-21, після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтва про право на спадщину не видавалися (т. 1 а. с. 58 - 61).

Згідно інформації, наданої Першою Кіровоградською державною нотаріальною конторою від 15 вересня 2009 року, після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 заведено спадкову справу № 852/2005 за заявою ОСОБА_2 про прийняття спадщини, при цьому матеріали спадкової справи містять заяву ОСОБА_3 про відмову від спадщини.

ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

Інші спадкоємці з заявами до нотаріальної контори не зверталися, заповіт відсутній (т. 1 а. с. 68 - 98, 155).

Відповідно договору купівлі-продажу від 12 грудня 1968 року, посвідчений виконкомом Бережинської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області, ОСОБА_15 продала, а ОСОБА_16 купив будинок, що знаходиться в с. Бережинка та належить продавцю на підставі погосподарської книги та свідоцтва про право на спадщину (т. 1 а. с. 118).

22 травня 1992 року ОСОБА_5 склала заповіт, який посвідчений секретарем Виконавчого комітету Бережинської сільської ради та зареєстровано в реєстрі за №35, згідно якого все своє майно заповіла ОСОБА_1 та ОСОБА_4 порівну (т. 1 а. с. 119).

Згідно з погосподарською книгою № 10 особовий рахунок № НОМЕР_1 , домоволодіння (будинок) за адресою: АДРЕСА_1 обліковувалось, як колгоспний двір, головою якого була ОСОБА_5 , а членами були син ОСОБА_1 , невістка ОСОБА_12 , онук ОСОБА_13 , внучка ОСОБА_14 , правнучка ОСОБА_8 (т. 1 а. с.153 - 154).

Згідно витягу з протоколу загальних зборів колгоспників колгоспу «Заповіт Леніна» Бережинської сільської ради Кіровоградського району № 31, колгоспнику ОСОБА_1 виділено присадибну ділянку під будівництво житлового будинку в розмірі 0,24 га між сусідами ОСОБА_10 і ОСОБА_17 (т. 1 а. с. 196).

Згідно довідки від 27 травня 2019 року № 717, виданої Виконкомом Бережинської сільської ради, станом на 05 лютого 1987 року та 14 січня 1988 року, згідно запису погосподарської книги №4 особовий рахунок № НОМЕР_2 , головою колгоспного двору за адресою: АДРЕСА_1 , записано ОСОБА_5 , а також були зареєстровані та проживали: ОСОБА_5 ; ОСОБА_1 ; ОСОБА_12 ; ОСОБА_13 (т. 1 а. с. 197).

Проте, згідно з довідкою від 27 травня 2019 року № 718, виданою Виконкомом Бережинської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області, станом на 01 січня 1991 року та 15 квітня 1991, згідно запису погосподарської книги № 10 особовий рахунок № НОМЕР_1 , головою колгоспного двору за адресою: АДРЕСА_1 , записано ОСОБА_5 , а також були зареєстровані та проживали: ОСОБА_5 ; ОСОБА_1 ; ОСОБА_12 ; ОСОБА_13 ; ОСОБА_14 (т. 1 а. с. 198).

Також, відповідно до довідки виконкому Бережинської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області від 25 липня 2019 року № 719,

станом на 11 травня 1993 року, згідно запису погосподарської книги № 10 особовий рахунок № НОМЕР_1 головою, колгоспного двору за адресою: АДРЕСА_1 , записано ОСОБА_5 , а також були зареєстровані та проживали: ОСОБА_5 ; ОСОБА_1 ; ОСОБА_12 ; ОСОБА_13 ; ОСОБА_14 ; ОСОБА_8 (т. 1 а. с. 199).

У довідці від 04 червня 2019 року № 783, яку видано виконкомом Бережинської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області вказано, що кожні п`ять років заповнюються нові погосподарські книги та змінюються номери особових рахунків, зокрема за адресою: АДРЕСА_1 , з 1986 року по 1990 рік особовий рахунок № НОМЕР_2 , а з 1991 року по 1995 рік № 434 (т. 1 а. с. 200).

Згідно інформації, наведеної в архівній довідці, виданої Державним архівом Кіровоградської області від 21 серпня 2019 року № Д-1124/2037/01-17, у документах архівного фонду «Колгосп ім. Леніна Бережинської сільської ради с. Бережинка Кіровоградського району Кіровоградської області» у протоколі засідання правління колгоспу від 09 квітня 1968 року № є рішення про прийняття ОСОБА_1 . (так у документі) у члени колгоспу з 27 березня 1968 року (т. 1 а. с. 223).

Листами від 18 листопада 2019 року Бережинська сільська рада Кропивницького району Кіровоградської області повідомляла, що житловий будинок, який згідно договору купівлі-продажу від 12 грудня 1968 року продано ОСОБА_15 знаходиться у АДРЕСА_1 . Рішення про виділення земельної ділянки під забудову ОСОБА_1 відсутнє, згідно запису погосподарської книги особовий рахунок із квітня 1995 року записано на ОСОБА_1 у зв`язку зі смертю ОСОБА_5 (т. 2 а. с.13 - 14).

Листом від 09 грудня 2019 року Бережинська сільська рада Кропивницького району Кіровоградської області повідомила, що сільська рада не може надати рішення сесій сільської ради, якими присвоєно назву АДРЕСА_1 оскільки такі рішення відсутні та здані в архів (т. 2 а. с. 22).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Суди попередніх інстанцій дійшли висновку про обґрунтованість позову, однак відмовили у його задоволенні з підстав пропуску строку звернення з позовом до суду за захистом порушеного права, а наведені причини пропуску визнали не поважними, тому строк поновленню не підлягає.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 18 грудня 2019 року у справі№ 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19) дійшла висновку про те, що виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. А отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову.

Верховним Судом переглядається рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині застосування судами наслідків спливу строку позовної давності, оскільки в іншій частині судові рішення не оскаржуються заявником.

01 січня 2004 року набрав чинності новий Цивільний кодекс України.

Відповідно до пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 року, правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, установлений законодавством, що діяло раніше, не закінчився до набрання чинності зазначеним Кодексом.

Тобто, до вказаних правовідносин підлягає застосуванню положення Цивільного кодексу УРСР (1963 року) (далі - ЦК УРСР (1963 року)).

Згідно зі статтею 71 ЦК УРСР (1963 року) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Статтею 75 ЦК УРСР (1963 року) передбачено, що позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.

За вимогами статті 76 ЦК УРСР (1963 року) перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

Відповідно до статті 80 ЦК УРСР (1963 року) закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у за заявою № 23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

Наведене дає підстави для висновку, що позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

При цьому, порівняльний аналіз термінів «дізналася» та «повинна була дізнатися», що містяться у 76 ЦК УРСР (1963 року), дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Тобто позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Вирішуючи питання застосування строків позовної давності, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного та обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню у зв`язку з пропуском ним строку позовної давності звернення до суду з відповідним позовом, з огляду на те, що ОСОБА_1 після видачі Бережинською сільською радою 14 січня 1988 його матері ОСОБА_9 свідоцтва про право власності на спірний будинок, замовляв технічний паспорт на будинок, а після смерті матері звертався до Бережинської сільської ради з заявою про передачу йому у власність земельної ділянки, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована в АДРЕСА_1 .

Тобто вчиняючи вказані дії, позивач міг дізнатися про наявність оспорюваних ним правочинів, проявивши відповідну зацікавленість шляхом витребування необхідної інформації та пред`явити свої вимоги до відповідачів в межах строку позовної давності, проте не зробив цього, а з позовом до суду звернувся лише у лютому 2019 року.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

При цьому Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції норм права у подібних правовідносинах, викладених в постановах Верховного суду, не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

В постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 454/1187/17-ц Верховний Суд дійшов висновку про те, що суди попередніх інстанцій при вирішенні зустрічних позовних вимог не врахували, що позовна давність може бути застосована лише до обґрунтованого позову, внаслідок чого постановою змінені мотиви відмови у зустрічному позові з підстав його необґрунтованості,

В постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16 Верховний Суд України зазначив, що позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

В постанові від 18 листопада 2015 року у справі № 6-350цс15, Верховний Суд України вказував, що застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР без належного з`ясування питання про правильність віднесення будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір є помилковим.

Враховуючи, що заявником оскаржуються рішення судів лише в частині застосування строків позовної давності, то посилання в касаційній скарзі на постанову Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року № 6-350цс15 є безпідставним.

В постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 372/1988/15-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню, а справа направленню на новий розгляд, оскільки суди не встановили початку перебігу позовної давності для Кабінету Міністрів України, а також того, що Кабінету Міністрів України було чи могло бути відомо про порушення його права, як і про особу, яка його порушила, до моменту звернення прокурора з відповідним позовом до суду.

У постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-цВелика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що під час нового розгляду справи суд апеляційної інстанції має дослідити питання перебігу позовної давності за кожною вимогою і щодо кожного з відповідачів, які заявили про її застосування.

У постанові від 14 листопада 2018 року Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог.

У постановах Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 761/26815/17 та від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 взагалі не висвітлювалося питання застосування строків позовної давності, а тому посилання на них в касаційній скарзі є безпідставним.

Враховуючи наведене, вирішуючи спір, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні заявленого позову з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, не знайшло свого підтвердження під час перегляду судових рішень.

Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції вважає, що висновки судів першої та апеляційної інстанції відповідають вимогам закону та не суперечать обставинам, що мають значення для справи, судами правильно застосовано закон, який підлягав до застосування, а тому підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 16 січня 2020 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 15 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:Є. В. Петров В. С. Висоцька А. А. Калараш