КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2021 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 752/21859/2109

номер провадження: 22-ц/824/11110/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.

за участю секретаря - Осінчук Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Бірюліна Леоніда Юрійовича на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 травня 2021 року у складі судді Шевченко Т.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 20 травня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 взяв в борг у ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 378 894 грн 00 коп., що на день укладення договору позики було еквівалентно 15 000 доларів США, з терміном повернення до 12 год 00 хв. 20 серпня 2016 року. Позивач вказував, що факт отримання грошових коштів в розмірі 15 000 доларів США підтверджується розпискою від 20 травня 2016 року, власноручно написаною ОСОБА_1 . Зазначав, що 22 серпня 2016 року між ним та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до договору позики від 20 травня 2016 року, якою продовжено термін повернення позики до 20 листопада 2016 року.

Вказував, що ОСОБА_1 добровільно не виконав свої зобов`язання за договором позики, внаслідок чого станом на 21 листопада 2016 року виникла сума боргу за договором позики від 20 травня 2016 року у розмірі 378 894 грн 00 коп., що еквівалентно 15 000 доларів США. Зазначав, що у пункті 4 договору позики передбачено, що якщо позичальник не поверне позикодавцю позичену суму грошей до вказаного строку, позичальник сплачує суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також неустойку у розмірі 2% від суми позики за кожен день прострочення платежу та несе відповідальність за порушення грошового зобов`язання згідно зі ст.625 ЦК України. Враховуючи, що за період з 20 листопада 2016 року по 20 жовтня 2019 року прострочення виконання грошового зобов`язання становило 1 064 дні, то за розрахунком позивача розмір пені становить 8 062 864 грн 32 коп., а сума трьох процентів річних на суму боргу 378 894 грн 00 коп. станом на 20 жовтня 2019 року склала 33 138 грн 37 коп. Тому вважав, що загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 за договором позики станом на 20 жовтня 2019 року складає 8 474 896 грн 69 коп.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_2 просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за договором позики від 20 травня 2016 року у розмірі 8 474 896 грн 69 коп., з яких: 378 894 грн 00 коп. - сума основного боргу; 8 062 864 грн 32 коп. - пеня; 33 138 грн 37 коп. - три проценти річних.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 19 травня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 378 894 грн 00 коп., пеню у розмірі 2 773 504 грн 08 коп., три проценти річних у розмірі 11 399 грн 10 коп. та судовий збір у розмірі 9 605 грн 00 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідно до договору позики від 20 травня 2016 року з урахуванням додаткової угоди від 22 серпня 2016 року до вказаного договору позики від 20 травня 2016 року та розписки від 20 травня 2016 року, відповідач ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання повернути позивачу ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 378 894 грн 00 коп. до 20 листопада 2016 року. Проте у визначений договором позики строк відповідач позичені грошові кошти не повернув, у зв`язку з чим з нього на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню сума позики. Також з відповідача на користь позивача підлягає стягненню передбачена договором пеня у розмірі 2% від суми позики за кожен день прострочення платежу, та три проценти річних згідно з ч.2 ст.625 ЦК України, які нараховані в межах спеціального строку позовної давності, тобто, за період з 21 листопада 2017 року по 21 листопада 2017 року.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Бірюлін Л.Ю. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким застосувати наслідки спливу позовної давності за договором позики від 20 травня 2016 року та відмовити у позові ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач, не заперечуючи підписання ним договору позики від 20 травня 2016 року та розписки про отримання коштів, заперечував підписання ним додаткової угоди від 22 серпня 2016 року до договору позики від 20 травня 2016 року, та зазначав, що на вказаній додатковій угоді стоїть не його підпис.

Вказує, що ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 30 липня 2020 року призначено у справі судову почеркознавчу експертизу та в цій ухвалі зазначено про надання до Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (далі - КНДІСЕ) матеріалів цивільної справи №752/21859/19 в одному томі. Однак, у висновку експерта за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи № 21535/21536/20-32 від 12 лютого 2021 року зазначено, що 19 серпня 2020 року до КНДІСЕ разом з ухвалою суду від 30 липня 2020 року про призначення експертизи надійшли: цивільна справа №752/21859/19 в двох томах, білий конверт з документами, в тому числі додаткова угода до договору позики від 20 травня 2016 року. Тому скаржник вважає, що судом першої інстанції на дослідження експертам надано матеріали, не визначені в ухвалі суду від 30 липня 2020 року.

Крім того, адвокат Бірюлін Л.Ю. зазначає, що в матеріалах справи відсутні будь-які документи, які б вказували на те, що позивач надавав суду оригінали договору позики від 20 травня 2016 року, додаткової угоди від 22 серпня 2016 року до договору позики від 20 травня 2016 року та розписки від 20 травня 2016 року. Вказане, на думку скаржника, свідчить про позапроцесуальне спілкування головуючого судді з позивачем або його представником та отримання доказів судом у справі в непроцесуальний спосіб. Вважає, що відсутність в матеріалах справи зазначених вище письмових доказів порушує права відповідача на ознайомлення з ними, ставить під сумнів існування таких документів у суду та позивача.

Також вказує, що висновок експерта № 21535/21536/20-32 від 12 лютого 2021 року суперечить іншим матеріалам справи. На думку скаржника, підпис ОСОБА_1 на фотокопії додаткової угоди від 22 серпня 2016 року до договору позики, наявної на другому аркуші ілюстративної таблиці до висновку експерта візуально відрізняється від підпису ОСОБА_1 на копії додаткової угоди від 22 серпня 2016 року до договору позики, завіреної та поданої позивачем разом з позовною заявою. На вказаних копіях цих документів візуально відрізняються також підписи позивача ОСОБА_2 .

Позивач ОСОБА_2 не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

У ч.2 ст.78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується наявними у справі доказами, що 20 травня 2016 року між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) укладено договір позики, відповідно до якого позичальник ОСОБА_1 позичив (взяв у борг) у позикодавця 378 894 грн 00 коп., що на день укладення договору за курсом Національного банку України становило еквівалент 15 000 доларів США (а.с.6, т.1; а.с.148, т.2).

Відповідно до пункту 3 договору позики, позичальник зобов`язався повернути позикодавцю борг до дванадцятої години 20 серпня 2016 року, місце виконання зобов`язання - місто Київ.

Згідно з пунктом 4 договору позики, у разі прострочення позичальником термінів повернення позики він зобов`язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також неустойку в розмірі 2% (двох відсотків) від суми позики за кожен день прострочення починаючи з першого дня.

Пунктом 8 договору позики передбачено, що зобов?язання за цим договором припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Установлено, що факт отримання ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 378 894 грн 00 коп., що на день укладення договору за курсом Національного банку України еквівалентно 15 000 доларів США, підтверджується розпискою, складеною та підписаною ОСОБА_1 особисто 20 травня 2016 року (а.с.7, т.1; а.с.150, т.2).

22 серпня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до договору позики від 20 травня 2016 року, згідно з якою сторони домовились, зокрема, що зазначену суму грошей позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві готівкою в строк до 20 листопада 2016 року (пункт 2) (а.с.8, т.1; а.с.149, т.2).

Судом першої інстанції встановлено, що в обумовлений договором строк відповідач позичені грошові кошти позивачу не повернув.

У ст.15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Згідно ст.16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.

Згідно з ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.1049 ЦК України).

Частиною 3 ст.545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Відповідно до ч.1 ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно з ч.1 та ч.4 ст.545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Частинами 1 та 2 ст.207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, з яким погодився Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18) та у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 426/8022/17 (провадження № 61-17131св18).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Наявні у матеріалах справи договір позики від 20 травня 2016 року, з урахуванням додаткової угоди від 22 серпня 2016 року до вказаного договору позики від 20 травня 2016 року, а також розписка ОСОБА_1 від 20 травня 2016 року, є достатніми документами, які підтверджують як факт укладення між сторонами договору позики, так і умови цього договору, а також засвідчують отримання боржником від кредитора вказаної в розписці грошової суми в борг, умови, порядок та строк виконання такого договору позики.

За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про доведеність існування між сторонами правовідносин за договором позики 20 травня 2016 року, з урахуванням додаткової угоди від 22 серпня 2016 року до вказаного договору позики від 20 травня 2016 року та, як наслідок, існування у ОСОБА_1 обов`язку перед ОСОБА_2 щодо повернення позики у строк до 20 листопада 2016 року.

Як зазначалося вище, в обумовлений договором строк відповідач позику не повернув.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 основної заборгованості за договором позики у розмірі 378 894 грн 00 коп.

У пункті 4 додаткової угоди від 22 серпня 2016 року до договору позики сторони погодили, якщо позичальник не поверне позичену суму грошей до вказаного строку, він сплачує суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також пеню у розмірі 2% від суми позики за кожен день прострочення платежу починаючи з першого дня та несе відповідальність за порушення грошового зобов`язання згідно ст.625 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19).

Отже, враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пені у розмірі 2% від суми позики за кожен день прострочення платежу та трьох процентів річних відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України.

При цьому, судом першої інстанції правильно враховано, що за змістом положень ч.5 ст.261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь пеню та три проценти річних за період з 20 листопада 2016 року по 20 жовтня 2019 року.

Відповідно до ч.2 ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується скорочена позовна давність в один рік.

Таким чином, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Згідно з ч.ч.3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

З матеріалів справи вбачається, що 22 червня 2020 року на адресу суду першої інстанції надійшла письмова заява ОСОБА_1 від 18 червня 2020 року, в якій він просив застосувати позовну давність до позовної вимоги про стягнення пені у розмірі 8 062 864 грн 32 коп. відповідно до ч.2 ст.258 ЦК України (а.с.101-104, т.1).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, враховуючи наведені вище вимоги закону, фактичні обставини справи та подану відповідачем заяву про застосування спеціального строку позовної давності, дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача пені згідно умов договору позики за період з 21 листопада 2016 року по 21 листопада 2017 року, що згідно з проведеним судом розрахунком становить 2 773 504 грн 08 коп. (378 894 ? 100% ? 2 ? 366), де: 378 894 грн 00 коп. - сума отриманої позики, 7 577 грн 88 коп. - розмір пені, що дорівнює 2% від суми позики за 1 день прострочення, 366 днів - період прострочення виконання грошового зобов`язання в межах спеціального строку позовної давності.

Також судом першої інстанції правильно розраховано розмір трьох процентів річних за період з 21 листопада 2016 року по 21 листопада 2017 року, що становить 11 399 грн 10 коп. та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Правильність здійсненого судом першої інстанції розрахунку розміру пені та трьох процентів річних в межах спеціального строку позовної давності, відповідачем не спростовано.

Отже, встановивши обставини спору, дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку,а також правильно застосувавши правові норми, які регулюють спірні правовідносини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики у розмірі 378 894 грн 00 коп., пені у розмірі 2 773 504 грн 08 коп. і трьох процентів річних у розмірі 11 399 грн 10 коп.

Таким чином, суд першої інстанції виконав вимоги ст.263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не підписував додаткової угоди від 22 серпня 2016 року до договору позики від 20 травня 2016 року, з таких підстав.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

У відповідності до ч.1 ст.102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 19 травня 2021 року за клопотанням ОСОБА_1 призначено у даній справі судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено КНДІСЕ. На вирішення експертизи поставлено наступні питання: 1. Ким виконаний підпис на договорі позики від 20 травня 2016 року ОСОБА_1 чи іншою особою ? 2. Ким виконаний підпис на додатковій угоді до договору позики від 22 серпня 2016 року ОСОБА_1 чи іншою особою ? (а.с.121-122, т.1)

Згідно з висновком експертів КНДІСЕ за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи № 21535/21536/20-32 від 12 лютого 2021 року встановлено, що підписи від імені ОСОБА_1 у графі «позичальник» у договорі позики від 20 травня 2016 року, який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , у графі «підписи сторін:» перед записом « ОСОБА_1 » у додатковій угоді від 22 серпня 2016 року до договору позики від 20 травня 2016 року - виконано рукописним способом без попередньої технічної підготовки та застосування технічних записів. Підпис від імені ОСОБА_1 у графі «позичальник» у договорі позики від 20 травня 2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , виконаний ОСОБА_1 . Підпис від імені ОСОБА_1 у графі «підписи сторін:» перед записом « ОСОБА_1 » у додатковій угоді від 22 серпня 2016 року до договору позики від 20 травня 2016 року, виконаний ОСОБА_1 (а.с.147-157, т.1).

Вказаний висновок експертів КНДІСЕ за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи № 21535/21536/20-32 від 12 лютого 2021 року відповідачем не спростований.

В апеляційній скарзі адвокат Бірюлін Л.Ю зазначає, що в матеріалах справи відсутні будь-які документи, які б вказували на те, що позивач надавав суду оригінали договору позики від 20 травня 2016 року, додаткової угоди від 22 серпня 2016 року до договору позики від 20 травня 2016 року та розписки від 20 травня 2016 року, що ставить під сумнів існування таких документів у суду та позивача.

З метою повного та всебічного розгляду справи ухвалою Київського апеляційного суду від 25 листопада 2021 року, яка занесена до протоколу судового засідання, задоволено клопотання представника відповідача - адвоката Бірюліна Л.Ю. про забезпечення доказів та витребувано у суду першої інстанції, зокрема, договір позики від 20 травня 2016 року, додаткову угоду до договору позики від 20 травня 2016 року та розписку від 20 травня 2016 року, які після проведення судової почеркознавчої експертизи у даній справі були направлені КНДІСЕ на адресу суду першої інстанції.

13 грудня 2021 року на адресу Київського апеляційного суду від Голосіївського районного суду міста Києва надійшовзаклеєний поліетиленовий пакет, в якому містилися: оригінал договору позики від 20 травня 2016 року на 01 арк., оригінал додаткової угоди до договору позики від 20 травня 2016 року на 01 арк., оригінал розписки від 20 травня 2016 року на 01 арк., зразки почерку і підпису ОСОБА_1 , відібрані 30 липня 2020 року для проведення судової почеркознавчої експертизи на 01 арк. Вказані документи та поліетиленовий пакет долучені апеляційним судом до матеріалів справи (а.с.147-153, т.2).

З наведених підстав апеляційний суд вважає неспроможними доводи апеляційної скарги про відсутність оригіналів договору позики від 20 травня 2016 року, додаткової угоди від 22 серпня 2016 року до договору позики від 20 травня 2016 року, а також розписки від 20 травня 2016 року.

Що стосується твердження адвоката Бірюліна Л.Ю. про те, що в матеріалах справи відсутні докази надання позивачем суду оригіналів договору позики від 20 травня 2016 року, додаткової угоди від 22 серпня 2016 року до договору позики від 20 травня 2016 року та розписки від 20 травня 2016 року, то колегія суддів вважає, що ці обставини самі по собі не спростовують об`єктивне існування цих документів, які були направлені судом разом з матеріалами справи до КНДІСЕ та вони були предметом дослідження експертами під час проведення судової почеркознавчої експертизи у даній справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що підписи ОСОБА_2 і ОСОБА_1 на фотокопії додаткової угоди від 22 серпня 2016 року до договору позики, наявної на 2 аркуші ілюстративної таблиці до висновку експерта візуально відрізняються від їх підписів на копії додаткової угоди від 22 серпня 2016 року до договору позики, завіреної та поданої позивачем разом з позовною заявою, колегія суддів відхиляє, оскільки вони не мають правового значення для правильного вирішення справи, так як предметом дослідження експертами КНДІСЕ під час проведення судової почеркознавчої експертизи у даній справі був, зокрема, оригінал додаткової угоди від 22 серпня 2016 року до договору позики від 20 травня 2016 року, об`єктивне існування якого підтверджено апеляційним судом, що відповідачем не спростовано.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, а зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції дана належна правова оцінка.

Щодо клопотання в апеляційній скарзі про застосування наслідків спливу позовної давності за договором позики від 20 травня 2016 року, то воно не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як зазначалось вище, відповідач ОСОБА_1 у суді першої інстанції подав заяву від 18 червня 2020 року, в якій він просив застосувати позовну давність до позовної вимоги про стягнення пені у розмірі 8 062 864 грн 32 коп. відповідно до ч.2 ст.258 ЦК України.

Тобто, відповідач просив застосувати лише спеціальну позовну давність до позовних вимог в частині стягнення пені, а не загальну позовну давність, яка встановлена ст.257 ЦК України.

При цьому, як зазначалося вище, судом першої інстанції було застосовано спеціальну позовну давність до позовних вимог в частині стягнення пені та трьох процентів річних.

Згідно з положеннями ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які відбулися у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No.2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин.

За загальним правилом позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч.3 ст. 267 ЦК України).

У пунктах 71-74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18) зроблено висновок, що створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін. Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участь у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Системний аналіз вказаних положень закону дає підстави для висновку, що строк позовної давності може бути застосовано лише тоді, коли доведено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі.

Разом з тим, ОСОБА_1 , приймаючи участь у розгляду справи суді першої інстанції як особисто, так і через представника, який є фахівцем у галузі права, не скористався своїм правом та не подав заяву про застосування загального строку позовної давності до винесення рішення судом першої інстанції.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд позбавлений можливості при апеляційному перегляді справи вирішити прохання представника відповідача в апеляційній скарзі про застосування наслідків спливу позовної давності за договором позики від 20 травня 2016 року.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бірюліна Леоніда Юрійовича - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: