Ухвала

23 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 546/775/19

провадження № 61-2316ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Зайцева А. Ю.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 20 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів.

В обґрунтування позову зазначала, що 05 грудня 2008 року між нею та відповідачем було укладено договір оренди землі, посвідчений державним нотаріусом Решетилівської державної нотаріальної контори, строком на 49 років.

Об`єктом даного договору була земельна ділянка, належна ОСОБА_2 , кадастровий номер :00:001:0031, площею 4,06 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Жовтневої сільської ради Решетилівського району Полтавської області.

Орендна плата, встановлена у розмірі 3% від нормативно - грошової оцінки, була сплачена позивачем наперед за весь час користування земельною ділянкою у розмірі 63 208,29 грн.

У жовтні 2018 року позивач виявила намір провести державну реєстрацію вказаного договору оренди, однак рішенням державного реєстратора виконавчого комітету Решетилівської міської ради їй відмовлено, оскільки було встановлено інше речове право, зареєстроване у Державному реєстрі речових прав за номером 25334169.

Пропозиція ОСОБА_2 з приводу укладення нового договору оренди була залишена останнім без задоволення.

Остаточно уточнивши у вересні 2020 року позовні вимоги, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_2 надмірно сплачену за договором суму в розмірі 61 828,15 грн, що включає: 51 275,79 грн - суму грошових коштів, що підлягала поверненню за зобов`язанням, 6 717,21 грн - інфляційне збільшення боргу; 3 835,15 грн - 3 % річних від неповернутої суми та стягнути витрати пов`язані з розглядом справи.

Позивач зазначала, що відповідач порушив взяті на себе обов`язки за договором оренди та у березні 2018 року, скориставшись відсутністю державної реєстрації укладеного договору передав належну йому земельну ділянку іншій особі, а тому з посиланням на норми статті 1212 ЦК України ОСОБА_1 вважала, що ОСОБА_2 має повернути їй кошти, передані на виконання зобов`язання.

Рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 04 листопада 2020 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором оренди землі від 05 грудня 2008 року в сумі 61 828,15 грн, яка складається з суми грошових коштів, що підлягала поверненню за зобов`язанням - 51 275,79 грн, інфляційне збільшення боргу - 6 717,21 грн, 3% річних від неповернутої суми - 3 835,15 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 20 січня 2021 року рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 04 листопада 2020 року скасовано, ухвалено нове рішення у справі, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

12 лютого 2021 року (згідно з відміткою на поштовому конверті) ОСОБА_1 звернуласьдо Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Полтавського апеляційного суду від 20 січня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову в даній справі становить 61 828,15 грн, яка станом на 01 січня 2021 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270*100=227 000 грн).

Отже зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Верховним Судом не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Разом із тим, колегія суддів вважає, що наведені заявником обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав для висновку про те, що справа має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Верховний Суд зауважує, що застосування критерію малозначності у цій справі є передбачуваним, судовий спір було розглянуто судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не продемонстрував наявності інших виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

З урахуванням наведеного, оскільки заявником подано касаційну скаргу на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Разом із тим, не потребують окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись статтею 129 Конституції України, статтею 19, статтею 260, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 20 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

В. С. Жданова

А. Ю. Зайцев