КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/6771/18 Головуючий у суді І інстанції Чех Н.А.
Провадження № 22-ц/824/9506/2021 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 7 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація, Київська місцева прокуратура № 4 (Дніпровська окружна прокуратура міста Києва), комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук Сергій Павлович, про визнання договорів купівлі-продажу квартири недійсними,

в с т а н о в и в:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним вище позовом, в якому з урахуванням збільшених позовних вимог просив: визнати недійcним договір купівлі-продажу квартири від 15 квітня 2010 року, укладений між ним та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.Л. за реєстровим № 715 та зареєстрований в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 5 травня 2010 року у реєстровій книзі № д.393-112 за реєстровим № 23794; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 20 грудня 2017 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. за реєстровим № 13605.

На обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач з 1981 року проживає у квартирі АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі також проживала матір позивача - ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Квартиру отримувала бабуся позивача - ОСОБА_5 на підставі ордеру № 1683 від 8 квітня 1981 року. Після подачі документів на приватизацію цього житла позивач отримав відповідь, що квартира АДРЕСА_2 вже продана, а її власником є ОСОБА_2 . Посилаючись на те, що свідоцтво на право власності на спірну квартиру йому, як єдиному її користувачу, не видавалось у встановленому законом порядку приватизації державного житлового фонду і фактично право власності на нерухоме майно набуто ним не було, ОСОБА_1 просив визнати правочини з платного відчуження цієї квартири від 15 квітня 2010 року та від 20 грудня 2017 року недійсними з підстав, передбачених статтями 203, 215, 236 ЦК України.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 7 квітня 2021 року позовні вимоги залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач через представника - адвоката Шкварка А.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів невідповідності висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права, і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Доводи апеляційної скарги представника зводяться до того, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року та не враховано, що право на приватизацію займаної житлової квартири має лише позивач, оскільки він фактично проживав у спірній квартирі і був єдиним хто в ній зареєстрований. Судом фактично проігноровано докази, які свідчать про існування та порядок укладення оспорюваних договорів, а також не взято до уваги факти того, що за розпорядженням органу приватизації від 2 грудня 1996 року було здійснено передачу у спільну сумісну власність інших осіб іншої квартири, свідоцтво про право власності на спірну квартиру не видавалось, згідно даних реєстрових книг квартира на праві власності не реєструвалася, позивач на час видачі свідоцтва про право власності у 1996 році був неповнолітнім, а орган приватизації житла не здійснював оформлення документів на приватизацію житла. Окрім того, судом проігнорована відповідь з нотаріального архіву щодо фактичного не існування договору купівлі-продажу квартири від 15 квітня 2010 року, за яким продавцем був ОСОБА_1 , під записом цього договору значиться інший документ, який не пов`язаний із відчуженням спірної квартири, а на час укладення цього договору купівлі-продажу позивач взагалі відбував покарання в Березанській виправній колонії.

Відзиви учасників справи на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходили.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі рішення суду не відповідає.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , а його матір'ю є ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 8, 13, 14).

На підставі ордеру № 1683, виданого 8 квітня 1984 року Бюро по обміну житлової площі виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів, ОСОБА_5 на сім`ю із двох осіб: їй та дочці ОСОБА_4 була надана в користування однокімнатна квартира АДРЕСА_2 (а.с. 10 т. 1).

Згідно із витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання, сформованого 29 грудня 2017 року Дніпровським РВ ГУ ДМС України в м. Києві, місце проживання ОСОБА_1 починаючи з 5 лютого 1982 року зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 8зв., т. 1).

Відповідно до розпорядження КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва» № 8 від 19 січня 2018 року начальник ЖЕД-408 із 1 лютого 2018 року мав змінити договір найму та відкрити особовий рахунок на ім`я ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_2 в зв`язку зі смертю попереднього квартиронаймача та укласти з позивачем договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій на вказану квартиру. Вказаний договір № Н-61/7 було укладено 19 березня 2018 року (а.с. 16, 17, т. 1).

Як свідчать матеріали справи, 14 березня 2018 року позивач звернуся до органу приватизації Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації із заявою про передачу йому у приватну власність квартири АДРЕСА_2 в порядку Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (а.с. 18, т. 1).

Із листа Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 21 березня 2018 року слідує, що орган приватизації житла не здійснював оформлення документів на приватизацію квартири АДРЕСА_2 і свідоцтво про право власності на зазначену квартиру не видавалось (а.с. 15, т. 1).

Разом з тим встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири, укладеного 15 квітня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.Л. за реєстровим № 715 та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 5 травня 2010 року у реєстровій книзі № д.393-112 за реєстровим № 23794, позивач передав (продав) у власність відповідача квартиру під АДРЕСА_2 та складається з однієї кімнати, загальною площею 29,70 кв. м, житловою площею 14, 40 кв. м (а.с. 66-67, т. 1, а.с. 17, т. 2).

Згідно інформаційної довідки КВ-2017 № 33036 від 20 грудня 2017 року, виданої Київським міським бюро технічної інвентаризації на запит приватного нотаріуса КМНО Падалка Р.О., за даними реєстрових книг бюро, 2/4, квартира АДРЕСА_2 на праві власності зареєстрована на ім`я ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 15 квітня 2010 року, зареєстрованого в бюро 5 травня 2010 року, записаного в реєстровій книзі д.393-112 (а.с. 69 т. 1, а.с. 19, т. 2).

20 грудня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. за реєстровим № 13605, за умовами якого право власності на спірну однокімнатну квартиру перейшло до ОСОБА_2 (а.с. 64-65 т. 1, а.с. 9, т. 2).

Право власності на квартиру на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу було зареєстроване за відповідачем у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно 20 грудня 2017 року, номер запису про право власності - 24061916, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 0000 (а.с. 20, т. 1, а.с. 32, т. 2).

Ухвалюючи рішення про залишення без задоволення позовних вимог щодо визнання зазначених договорів купівлі-продажу недійсними, суд першої інстанції виходив з недоведеності того, що первинна реєстрація права власності позивача на спірну квартиру в порядку приватизації у 1996 році не відбувалась та відсутності доказів того, що ОСОБА_1 не укладав 15 квітня 2010 року договір купівлі-продажу квартири, на підставі якого відповідач ОСОБА_3 набув та зареєстрував право власності на квартиру в БТІ. Той факт, що позивач на час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу від 15 квітня 2010 року відбував покарання в колонії суд не прийняв до уваги як достатню підставу для визнання правочину недійсним, оскільки доказів того, що підпис на цьому договорі від імені ОСОБА_1 не належить останньому, не надано і сторона позивача відмовилась від поданого клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи.

При аналізі підстав позовних вимог щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 20 грудня 2017 року, районний суд визнав, що відповідач ОСОБА_2 є добросовісним набувачем, адже добросовісно та відкрито користується цим майном і при оформленні правочину нотаріусом здійснювалася перевірка необхідних даних, в тому числі і щодо реєстрації правовстановлюючого документа за продавцем в БТІ. Доказів того, що відповідач була знайома з позивачем, володіла інформацією з питань оформлення права власності на спірну квартиру у 1996 році чи інформацією щодо укладення договору купівлі-продажу спірної квартири у 2010 році суду не надано. Сама по собі реєстрація місця проживання позивача в спірній квартирі не може бути доказом вказаних питань чи підставою для визнання договорів купівлі-продажу недійсними.

Проте колегія суддів не може в повні мірі погодитися з такими висновками суду з огляду на наступне.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Важливим також є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).

Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (пункт 144 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, провадження № 14-473цс18).

З урахуванням наведеного, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою статті 16 ЦК України визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, одним із яких може бути визнання правочину недійсним.

Відповідно до пункту 7 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Колегія суддів враховує, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 червня 2020 року в справі № 281/129/17 (провадження № 61-14661св19) зроблено висновок по застосуванню частини першої статті 203 ЦК України та вказано, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім, більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із цивільно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у цивільно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних нормах.

В силу положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, при вирішенні позову про визнання недійсним оскаржуваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Установлено, що позивач значиться зареєстрованим у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 починаючи з 5 лютого 1982 року, право користування якою він набув як член сім`ї наймача, а отже відповідно до вимог статей 64, 156 ЖК Української РСР має право користуватися нарівні з наймачем усіма правами і нести усі обов`язки, що випливають з умов найму жилого приміщення, в тому числі у разі будь-яких обмежень в здійсненні права користування майном чи права його приватизації у встановленому законом порядку, має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права та/або охоронюваного законом інтересу.

За змістом договору купівлі-продажу квартири від 15 квітня 2010 року, підписаного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.Л. за реєстровим № 715, спірна квартира, яка відчужується, належала позивачу на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Дніпровською районною державною адміністрацією в м. Києві 10 січня 1997 року згідно з розпорядженням (наказом) від 2 грудня 1996 року № 3с-259, зареєстрованого Бюро технічної інвентаризації м. Києва 24 січня 1997 року під реєстровим № 656.

Як повідомила Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрації позивачу 21 березня 2018 року, орган приватизації житла адміністрації не здійснював оформлення документів про передачу в приватну власність квартири АДРЕСА_2 відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» і свідоцтво про право власності на зазначену квартиру не видавалось (а.с. 15, т. 1).

Також із пояснень Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 19 червня 2018 року, адресованих Дніпровському районному суду м. Києва, та доданих до них документів приватизаційної справи вбачається, що розпорядженням від 2 грудня 1996 року № 3с-259 було здійснено передачу у спільну сумісну власність іншої двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_4 , іншим особам, які не мають відношення до спірної квартири (а.с. 83-89, т. 1).

За інформацією КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 15 березня 2021 року, витребуваної судом першої інстанції ухвалою від 24 лютого 2021 року, згідно з даними реєстрових книг комунального підприємства квартира АДРЕСА_2 на праві власності не реєструвалася, а за реєстровим № 656 проведена реєстрація права власності на квартиру за іншою адресою (а.с. 51, т. 3).

Правові основи приватизації житла, що знаходиться в державній власності, визначені у Законі України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Приватизація є договором між державою та громадянином про безоплатну або частково оплатну передачу йому у власність квартири, у якій він постійно проживає.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що право на приватизацію житла мають лише особи, які фактично проживають у зазначеному приміщенні на законних підставах.

Як встановлено статтею 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Частиною першою статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Відповідно до частини четвертої статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитку з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які на законних підставах проживають у них.

У відповідності до частин першої-другої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вказані вище обставини справи та вимоги законодавства не врахував, належним чином не дослідив подані сторонами та витребувані ним докази, у зв`язку з чим дійшов необґрунтованого висновку про те, що позивачем у 1996 році проводилась приватизація спірної квартири та первинна реєстрація права власності у встановленому на той час порядку.

Суд не надав належної уваги інформації компетентних органів, яка узгоджується між собою та встановленими обставинами, про те, що уповноважений орган приватизації житла не приймав рішення про передачу у приватну власність ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_2 , свідоцтво про право власності на зазначену квартиру не видавалось і державна реєстрація права власності не проводилась, що дає обґрунтовані підстави вважати, що договір купівлі-продажу був вчинений та ґрунтується на підробленому правовстановлюючому документі на нерухоме майно.

Крім цього, поза увагою районного суду залишився той факт, що крім позивача на час здійснення спірної приватизації квартири, була живою, зокрема його мати, яка проживали в ній на законних підставах та мала право на приватизацію цього помешкання, а тому позивачу, як неповнолітній особі у 1996 році, в обов`язковому порядку необхідне було волевиявлення і згода інших наймачів житлового приміщення.

Посилання суду в оскаржуваному рішенні на те, що в матеріалах справи міститься різна інформація щодо наявності/відсутності первинної реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_1 у 1996 році та вторинної реєстрацію права власності за ОСОБА_3 у 2010 році відповідно, що не відповідає вимогам Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, не могли слугувати належною підставою для відмови в позові, адже як зазначив Європейський суд з прав людини в своєму рішенні по справі «Рисовський проти України» (29979/04) від 20 жовтня 2011 року, «державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див. рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», пункт 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» заява № 32457/05, пункт 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Тріо проти Хорватії», заява № 35298/04, пункт 67, від 11 червня 2009 року)».

Більш того, державна реєстрація це не підстава набуття права власності на нерухоме майно, а засвідчення державою вже набутого права власності, яке виникло на підставі рішення органу приватизації та/або відповідного правочину, при цьому факт реєстрації права власності на квартиру є лише елементом юридичного складу, який тягне виникнення речового права, а не є підставою його набуття. Сама по собі реєстрація права не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18) зроблено висновок, що за наявності державної реєстрації права власності за певною особою державна реєстрація права власності на це ж майно за іншою особою може бути здійснена за згодою цієї особи або за судовим рішенням, що набрало законної сили, щодо права власності на нерухоме майно. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи.

Розглядаючи справу та вказуючи в оскаржуваному рішенні про те, що на договорі купівлі-продажу квартири від 15 квітня 2010 року міститься підпис продавця ОСОБА_1 і відсутні докази того, що позивачем цей договір не укладався, місцевий суд не врахував предмет та підстави заявленого позову, який обґрунтовувався тим, що позивач взагалі не мав повноважень на укладення спірного правочину щодо платного відчуження майна, оскільки не набув право власності на нього по встановленій процедурі приватизації житла, а крім того, на час укладення договору відбував покарання у виправній колонії.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із вимогами статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За частиною другої статті 209 ЦК України нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Частиною першою статті 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

З підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 754/4108/18-ц (провадження № 61-20219св19), від 22 січня 2020 року у справі № 754/14094/17 (провадження № 61-5800св19), від 22 липня 2021 року у справі № 760/12445/18(провадження № 61-19302св19).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 13 грудня 2018 року про витребування доказів Київський державний нотаріальний архів Головного територіального управління юстиції у м. Києві 9 січня та 1 березня 2019 року повідомив суд першої інстанції про те, що станом на дату надання відповідей документи нотаріального діловодства та архіву приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Курковської Я.Л. не передані на державне відповідальне зберігання від створеної по цьому питанню робочої групи (Експертної комісії) ГТУЮ у м. Києві (а.с. 54, 55, т. 2).

На виконання ухвали та запиту суду першої інстанції Головне територіальне управління юстиції у м. Києві надало відповідь від 22 березня 2019 року за № 3797/4-19, відповідно до якої членами Експертної комісії ГТУЮ у м. Києві оглянуті документи нотаріального діловодства приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Курковської Я.Л., які не передавалися до Київського державного нотаріального архіву та в результаті огляду було установлено, що відповідно до справи № 02-33 том № 1 «Реєстр для реєстрації нотаріальних дій» за 2010 рік, 15 квітня 2010 року наявні записи про вчинені нотаріальні дії із реєстрового № 367 по реєстровий № 387. 9 червня 2010 року за реєстровим № 715 наявний запис про нотаріальну дію, яка не пов`язана з будь-яким договором купівлі-продажу квартири. У справі № 02-03 том № 2 «Договори відчуження квартир та документи, на підставі яких вони посвідчувались», за період 15 квітня 2010 року по 22 червня 2010 року, договір за реєстровим № 715 від 15 квітня 2010 року відсутній.

Виходячи з викладеного, начальник Управління з питань нотаріату ГТУЮ у м. Києві вказав, що надати договір копію договору купівлі-продажу квартири та копії документів, на підставі яких він посвідчувався не вбачається за можливе, оскільки такі документи у справах нотаріуса відсутні (а.с. 80, т. 2).

Крім того, згідно відповіді Адміністрації державної кримінально-виконавчої служби України від 25 січня 2019 року, отриманої на адвокатський запит представника позивача, ОСОБА_1 в період з 17 жовтня 2009 року по 14 червня 2010 року відбував покарання в Березанській виправній колонії № 95 відповідно до вироку Деснянського районного суду м. Києва від 22 вересня 2009 року (а.с. 83-85, т. 2).

За наведених обставин, на які суд першої інстанції уваги не звернув, колегія суддів дійшла висновку про те, що договір купівлі-продажу квартири від 15 квітня 2010 року, за яким ОСОБА_1 продав ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.Л. і зареєстрований у реєстрі за № 715, є нікчемним, оскільки нотаріус не вчиняв 15 квітня 2010 року посвідчення цього договору, а за вказаним реєстровим номером міститься запис про вчинення іншої нотаріальної дії в інший день, яка не пов`язана з будь-яким договором купівлі-продажу даної квартири.

Таким чином, відсутні підстави для визнання договору купівлі-продажу квартири від 15 квітня 2010 року недійсним, оскільки такий правочин є нікчемним в силу закону.

Отже, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійним договору купівлі-продажу квартири від 15 квітня 2010 року, укладеного (підписаного) між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.Л. за реєстровим № 715 та в подальшому зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 5 травня 2010 року у реєстровій книзі № д.393-112 за реєстровим № 23794, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову у задоволенні позову з наведених вище мотивів.

За змістом позовних вимог у даній справі, позивач також просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 20 грудня 2017 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. за реєстровим № 13605.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Крім того, відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обв`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути як правочини (пункт 1), так і інші юридичні факти (пункт 4).

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 5 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Колегія суддів враховує, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження 14-144цс18)).

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Тобто, згідно із вимогами зазначених статей особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Стаття 395 ЦК України визначає види речових прав на чуже майно, до яких належить право володіння.

Відповідно до статті 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Факт правомірності володіння майном є достатньою підставою для особи, яка володіє речовим правом на чуже майно, для звернення за захистом цього права.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 не був власником квартири АДРЕСА_2 до її відчуження на підставі нікчемного правочину на користь ОСОБА_3 , ця квартира не передавалась йому у власність в порядку приватизації та відносилась до комунальної власності територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради, тому, на переконання колегії суддів, у спірних правовідносинах відсутні підстави для застосування віндикації як належного, достатнього, дієвого, результативного і ефективного способу захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача.

Крім того, сам по собі такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом, адже за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Оскільки ОСОБА_3 не мав права відчужувати спірну квартиру, то вважається, що саме з комунальної власності територіальної громади м. Києва вона вибула поза волею останньої й на підставі вимог статті 388 ЦК України могла бути витребувана від ОСОБА_2 на користь територіальної громади в особі Київської міської ради, однак такі позовні вимоги у справі не заявлялись органом місцевого самоврядування та не були предметом розгляду в межах заявлених вимог ОСОБА_1 .

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 червня 2020 року в справі № 404/3924/13-ц(провадження № 61-13427св18) зазначено, що встановленні обставини свідчать, що позивач набув право користування спірною квартирою, оскільки його право на користування квартирою відновлене, проте не набув право власності на спірну квартиру, відповідно вимоги про повернення йому квартири як власнику майна є безпідставними, оскільки не підтверджуються належними доказами та не ґрунтуються на нормах діючого законодавства, у зв`язку з тим, що положення статті 388 ЦК Українивизначають право власника на витребування майна від добросовісного набувача, а не користувача, яким в цьому випадку є позивач. Доводи касаційної скарги про те, що угода укладена між ним та відповідачем щодо продажу останній спірної квартири є нікчемною в силу закону, а тому квартира має бути повернута йому, не заслуговують на увагу, оскільки порушене право позивача щодо користування спірним житловим приміщенням відновлено, а питання щодо повернення квартири має ставитися власником цього майна, а не його користувачем.

Відповідно до правових висновків, що містяться у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другоїсудової палати Касаційного цивільного суду від 1 грудня 2021 року в справі № 569/16702/19 (провадження № 61-1826св21), у приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або вражати договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані. В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов). Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою текстуальної недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах нікчемний, є недійсним. Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не породжує (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті нівелювання правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття прав взагалі).

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Враховуючи вищевикладені вимоги законодавства, судову практику та обставини справи, колегія суддів, встановивши, що позивач у визначеному законом порядку приватизації житла не набув права власності на спірну квартиру, проте є її законним наймачем (користувачем), заважаючи, що договір купівлі-продажу квартири від 15 квітня 2010 року, підписаний між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , нотаріально не посвідчувався, тобто є нікчемним, дійшла висновку про те, що укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 20 грудня 2017 року договір купівлі-продажу спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. за реєстровим № 13605, є недійсним відповідно до вимог статей 203, 215 ЦК України.

Вирішуючи спір в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 20 грудня 2017 року, суд безпідставно визнав, що відповідач ОСОБА_2 є добросовісним набувачем спірного об`єкту нерухомості, оскільки добросовісність набуття як один із доводів заперечень щодо предмету позову є однією із обставин, що підлягає доказуванню, зокрема, під час розгляду справи про витребування майна, тобто добросовісним набувачем особа може бути визнана відповідно до вимог статті 388 ЦК України.

Вимога про визнання добросовісним набувачем не підлягає задоволенню за будь-яких умов, оскільки не може вважатися ефективним способом захисту та не має наслідком відновлення порушеного права.

Такі ж висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справ №755/15989/15-ц (провадження №61-13510св18), від 19 вересня 2018 року у справі № 755/15989/15-ц (провадження № 61-13510св18), від 11 грудня 2019 року у справі №523/11051/17 (провадження №61-13925св19).

При цьому свої права ОСОБА_2 , як добросовісний набувач, може захистити у спосіб звернення до суду з позовом до продавця спірної квартири щодо відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про залишення без задоволення позову з підстав недоведеності заявлених вимог не відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог щодо визнання договорів купівлі-продажу квартири недійсними.

Згідно з положеннями пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема: з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України у пунктах 35, 36 постанови № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачу - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачу - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачу відмовлено. Вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом України № 3674-VI «Про судовий збір»).

На підставі викладеного з кожного з відповідачів пропорційно до розміру задоволених позовних вимог стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені позивачем у межах даної справи в суді першої та апеляційної інстанцій, а саме: по 881,00 грн витрат по сплаті судового збору (1 762,00 грн /2).

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 7 квітня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договорів купівлі-продажу квартири недійсними задовольнити частково.

Визнати недійним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 20 грудня 2017 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком Сергієм Павловичем за реєстровим № 13605.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 по 881,00 грн (вісімсот вісімдесят одній гривні) сплаченого судового збору з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній