КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Заришняк Г.М., Кулікова С.В.

при секретарі Загородній С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу директора Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо» - Савицького Вячеслава Владиславовича на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо» про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо», в якому просив визнати незаконним наказ Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо» від 01 вересня 2020 року №256-к/тр про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення на нього та наказ №257-к/тр від 01 вересня 2020 року про його звільнення; поновити його на посаді начальника служби технічного забезпечення Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо» з 02 вересня 2020 року, стягнути з відповідача на його користь 50 000 грн на відшкодування моральної шкоди та середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02 вересня 2020 року по день ухвалення рішення у даній справі.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з 05 вересня 2017 року він працював на різних посадах в Комунальному підприємстві виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо», з 28 лютого 2018 року на посаді начальника служби технічного забезпечення. За час роботи дуже сумлінно виконував свої посадові обов`язки, дотримувався правил внутрішнього трудового розпорядку, не мав жодного дисциплінарного стягнення, тільки нагороди.

Однак, у червні 2020 року новим виконуючим обов`язки генерального директора ОСОБА_7 було запропоновано звільнитися за власним бажанням, оскільки він їм не підходить. Проте він відмовився, пояснивши, що має гарний колектив, прекрасно справляється із своїми обов`язками, тому не має наміру звільнятися.

У серпні 2020 року заступник генерального директора з правових питань ОСОБА_6, в присутності головного інженера ОСОБА_2 також запропонував йому звільнитися за власним бажанням з тим же мотивуванням. Після його відмови йому було повідомлено, що він буде звільнений з негативним записом у трудовій книжці.

21 липня 2020 року позивачем було написано заяву про надання частини щорічної відпустки тривалістю 5 календарних днів з 07 серпня 2020 року. Згідно встановленого порядку документообігу на підприємстві заява була узгоджена з безпосереднім його керівником - головним інженером ОСОБА_2 та безпосереднім профільним заступником генерального директора - першим заступником генерального директора ОСОБА_3 , в робочому кабінеті останнього. Ними на заяві були проставлені відповідні резолюції. Після цього заяву забрав головний інженер ОСОБА_2 , запевнивши при цьому, що він скерує заяву до відділу кадрів для оформлення відпустки згідно встановленого порядку.

Вищезазначена процедура погодження постійно діє на підприємстві. Саме безпосередній начальник, який погоджує надання відпустки, передає заяву про відпустку до відділу кадрів. З моменту початку його роботи на підприємстві ніколи не виникало ніяких питань у зв`язку з цим. В даному разі відпустка також була оформлена згідно чинного законодавства.

Проте, 17 серпня 2020 року позивача було запрошено до відділу кадрів, де позивача поставили до відома про те, що у нього прогул за 07 серпня 2020 року. Також, заступник генерального директора з організаційних питань ОСОБА_5 повідомила, що головним інженером ОСОБА_2 було написано службову записку щодо його відсутності на роботі в цей день.

Акт від 17 серпня 2020 року без номеру реєстрації, за підписом заступника генерального директора з організаційних питань ОСОБА_5 та заступника начальника відділу кадрової роботи та з спеціальних питань ОСОБА_4 про його відмову у наданні пояснень не відповідає дійсним обставинам, оскільки він зауважував на те, що може надати пояснення після ознайомлення із службовою запискою ОСОБА_2 .

Крім того, службова записка надана для ознайомлення 31 серпня 2020 року, не була зареєстрована в системі документообігу та не мала вхідного номеру, що вказує на умисне спотворення причин його відсутності на робочому місці у вказану дату та фальсифікацію документів для підстав звільнення.

25 серпня 2020 року позивача знову було викликано до відділу кадрів та запропоновано написати пояснення про причини відсутності на роботі 19 серпня 2020 року з 14 год. до 17 год. Підставою до цього слугувала також службова записка головного інженера ОСОБА_2 . Дана службова записка також не мала реєстрації, не містила вхідного номеру документообігу підприємства, що вказує на її упереджений характер. Крім того, вказана службова записка взагалі є наперед заготовленим шаблоном документу, оскільки було залишено вільне місце, документ не містить датуі час, та дату було проставлено пізніше.

Після цього ним було надано пояснення та зазначено те, що він постійно знаходився на роботі та виконував свої функції у відповідності до посадової інструкції з покроковим посиланням на своє місце знаходження в період часу з 14.00 до 17.00 та фотофіксацією.

31 серпня 2020 року позивач дізнався від заступника генерального директора з організаційних питань ОСОБА_5 про те, що керівництвом прийнято рішення, відповідно до якого 19 серпня 2020 року ним прогулу допущено не було, а 07 серпня 2020 року за ним рахується прогул. У зв`язку з цим, він попросив надати йому для ознайомлення службову записку від 07 серпня 2020 року. Після чого написав пояснення, де зазначив, що 07 серпня 2020 року він перебував у щорічній відпустці згідно погодженої заяви.

01 вересня 2020 року позивачу було повідомлено про звільнення, ознайомлено з наказом про звільнення та видано трудову книжку.

Позивач вважає своє звільнення незаконним, як таке, що здійснено відповідачем з грубим порушенням вимог діючого законодавства України, тому повинен бути поновлений на роботі з виплатою середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 серпня 2021 року позов ОСОБА_1 - задоволено частково.

Визнано незаконним наказ Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо» від 01 вересня 2020 року №256-к/тр про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення на ОСОБА_1 та Наказ №257-к/тр від 01 вересня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника служби технічного забезпечення Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо» з 02 вересня 2020 року.

Стягнуто з Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу 175 175 грн, у відшкодування моральної шкоди 20 000 грн, судові витрати у вигляді судового збору в сумі 1681 грн 60 коп., а всього 196 856 грн 60 коп.

В іншій частині позову - відмовлено.

Стягнуто з Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо» на користь держави 840 грн 80 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, 16 вересня 2021 року директор Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо» - Савицький Вячеслав Владиславович подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 серпня 2021 року.

Посилається на те, що позивачем 21 липня 2020 року було написано заяву про надання щорічної відпустки та завізовано її його безпосереднім керівництвом, а саме головним інженером ОСОБА_2 та заступником генерального директора ОСОБА_3. Проте, у доповідній записці від 01 вересня 2020 року ОСОБА_2 вказано протилежну інформацію, що після візування вказана заява була передана безпосередньо ОСОБА_1 для погодження відпустки у керівника підприємства. Таким чином, після візування заяви на відпустку позивач зобов`язаний був особисто погодити відпустку у генерального директора КП «Плесо» та передати її до відділу кадрів, оскільки рішення про надання чи про відмову у наданні відпустки приймається виключно генеральним директором підприємства.

Крім того, ОСОБА_1 не було надано відпустку у зв`язку з тим, що після візування заяви про надання щорічної відпустки від 21 липня 2020 року позивач особисто забрав заяву у ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та в подальшому не надавав для погодження з генеральним директором КП «Плесо» та не надавав вказану заяву до відділу кадрів з метою оформлення відпустки.

Зазначає те, що позивач не повідомив підприємство про свій намір отримати відпустку, не отримав погодження генерального директора та відповідно не дочекався наказу про надання щорічної відпустки, тому він не завершив процедуру оформлення відпустки.

Посилається на те, що надані позивачем докази ніяким чином не вказують на зв`язок погіршення стану ОСОБА_1 з діями відповідача. Погіршення стану здоров'я може бути викликано будь - якими обставинами та за відсутності належного обґрунтування причина їх виникнення не може свідчити про вину відповідача та стягнення з відповідача моральної шкоди.

Від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін.

Посилається на те, що позивачем було отримано згоду роботодавця у вигляді двох віз на використання щорічної відпустки завчасно і накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення є незаконним.

Крім того, позивач вжив всіх заходів для того, щоб на законних підставах перебувати у відпустці, однак не з його вини наказ про надання відпустки не був виданий.

Посилається на те, що відповідач звільняючи позивача за прогул не розрахував у даній ситуації, що оригінал заяви про надання відпустки знайдеться.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просив задовольнити.

Представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники процесу в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч.2 ст.372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем порушено вимоги чинного законодавства під час звільнення позивача, тому наказ Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо» від 01 вересня 2020 року №256-к/тр про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення на ОСОБА_1 та Наказ №257-к/тр від 01 вересня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України підлягає скасуванню, а позивач підлягає поновленню на роботі і як наслідок суд вважав за необхідне стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. Крім того, суд вважав, що у зв`язку з незаконним звільненням позивача йому була спричинена моральна шкода у сумі 20 000 грн.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено та апеляційним судом перевірено, що 07 вересня 2017 року ОСОБА_1 , відповідно до наказу Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо» №180-к/тр від 05 вересня 2017 року, було прийнято на посаду заступника начальника ремдільниці служби технічного забезпечення.

Згідно з наказом №230-к/тр від 31 жовтня 2017 року його з 01 листопада 2020 року було переведено на посаду заступника начальника служби технічного забезпечення.

Відповідно до наказу №262-к/тр від 30 листопада 2017 року позивача було переведено з 01 грудня 2017 року на посаду заступника начальника з ремонтно-відновлювальних робіт служби технічного забезпечення. У подальшому, наказом №257-к/тр від 28 лютого 2018 року ОСОБА_1 01 березня 2018 року було переведено на посаду начальника служби технічного забезпечення. В 2017, 2018 роках позивач за вагомий особистий внесок у забезпеченні функціонування системи охорони праці, ініціативність, сумлінну працю, високі показники в роботі та справжній професіоналізм отримав подяки від керівництва підприємства. Дані обставини підтверджуються трудовою книжкою НОМЕР_1 та подяками на ім`я позивача.

21 липня 2020 року на ім`я в.о. генерального директора КП «Плесо» ОСОБА_1 була написана заява про надання йому частини щорічної відпустки тривалістю 5 календарних днів з 07 серпня 2020 року. Вказана заява за усталеною практикою на підприємстві щодо документообігу була узгоджена безпосереднім керівником позивача - головним інженером підприємства ОСОБА_2, а також першим заступником генерального директора ОСОБА_3 . Головний інженер ОСОБА_2 взяв дану заяву та запевнив, що особисто скерує її до відділу кадрової роботи, що також відповідало порядку оформлення відпусток, встановленому на підприємстві. Дані обставини підтверджуються заявою про надання відпусток та показаннями свідка ОСОБА_3 в суді першої інстанції.

17 серпня 2020 року позивач дізнався від відповідача про те, що у нього прогул за 07 серпня 2020 року .

25 серпня 2020 року позивач був викликаний до відділу кадрової роботи підприємства, де йому було запропоновано надати пояснення щодо його відсутності на роботі 19.08.2020 з 14-00 до 17 год.

Службовою запискою від 25 серпня 2020 року на ім`я в.о. генерального директора КП «Плесо» позивач довів до відома останнього, що у вказаний день, а саме: 19 серпня 2020 року, він знаходився на роботі та виконував свої обов`язки згідно з посадовою інструкцією, з покроковим посиланням на своє місцезнаходження у зазначений період часу, та з вказівкою на те, що має фотофіксацію щодо цього.

31 серпня 2020 року при переписці у месенджері вайбер з заступником генерального директора з організаційних питань ОСОБА_5 останньою було надіслано позивачу скріншот службової записки головного інженера ОСОБА_2 , з якої вбачається що останній доводив до відома в.о. генерального директора КП «Плесо» ОСОБА_7., що ОСОБА_1 , начальник служби технічного забезпечення, був відсутній на роботі 07 серпня 2020 року з 08-00 до 14-00 год., про що складено акт.

31 серпня 2020 року позивачем було надана на ім`я в.о. генерального директора КП «Плесо» ОСОБА_7. службова записка, в якій пояснив, що ним відповідно до вимог трудового законодавства України 21 липня 2020 року була написана заява про надання частини щорічної відпустки терміном 5 календарних днів, починаючи з 07 серпня 2020 року. Дана заява, згідно встановленому на підприємстві порядку документообігу, була погоджена безпосереднім начальником - головним інженером ОСОБА_2 , профільним заступником директора - першим заступником генерального директора ОСОБА_3 . Після узгодження відпустки заява була ним передана головному інженеру ОСОБА_2 для подальшого її оформлення у встановленому порядку керівництвом підприємства. Виходячи з цього, він був впевнений, що з 07 серпня 2020 року знаходиться у відпустці. Крім того, зазначив на упереджене ставлення до нього зі сторони безпосереднього керівника - головного інженера ОСОБА_2 .

Відповідно до наказу від 01 вересня 2020 року №256-к/тр, виданого КП виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо», визнано для ОСОБА_1 , начальника служби технічного забезпечення, робочий день 07 серпня 2020 року днем прогулу без поважних причин. Наказано у табелі обліку використання робочого часу ОСОБА_1 07 серпня 2020 року позначити як прогул; заробітну плату за вказаний день йому не нараховувати, а також за грубе порушення трудової дисципліни застосувати до нього згідно з пунктом 2 статті 147 КЗпП дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення.

Наказом по підприємству №257-к/тр ОСОБА_1 було звільнено 01 вересня 2020 року за прогули без поважних причин на підставі п.4 статті 40 КЗпП України. Крім того, було визначено виплатити грошову компенсацію за 4 календарних дні невикористаної щорічної відпустки за робочий період з 07 вересня 2019 року по 01 вересня 2020 року.

Підстави для припинення трудового договору встановлені статтею 36 КЗпП України.

Однією з підстав для припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, зокрема ст.40 КЗпП України.

Стаття 40 КЗпП України регулює порядок розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір у випадку здійснення працівником прогулу без поважних причин. Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи сумарно).

Звільнення за вчинення працівником прогулу (у т. ч. відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин є видом дисциплінарного стягнення і має застосовуватися з додержанням порядку дисциплінарних стягнень.

Пункти 22, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (із змінами), роз`яснюють, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40, п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

08 травня 2019 року Верховний Суд прийняв постанову у справі № 489/1609/17 (провадження № 61-37729св18), в якій вказав, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з'ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 був відсутній на роботі 07 серпня 2021року, оскільки знаходився у відпустці на підставі складеної ним письмової заяви, яка була завізована посадовими особами підприємства, тобто пройшла внутрішнє погодження у встановленому на підприємстві порядку, попередивши про це більше, аніж за два тижні. Вказану заяву безпосередній його керівник - головний інженер ОСОБА_2 , якому у позивача не було підстав не довіряти, зобов`язався передати для видання наказу до відділу кадрів. Дані обставини в судовому засіданні були підтверджені належними доказами.

За встановлених обставин, не можна вважати, що позивач був відсутній на роботі без поважних причин, а тому відсутні підстави вважати 07 серпня 2021 року прогулом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що докази, надані відповідачем на спростування позовних вимог, а саме: акти від 17 серпня 2020 року про відмову надання пояснень ОСОБА_1 та про його відсутність на роботі з 07 серпня 2020 року з 8-00 до 14-00 год., службова записка за вх. №636/01-08 від 31 серпня 2020 року не є достовірними, оскільки вказані акти не були зареєстровані в базі документообігу, встановити час їх складання неможливо.

Крім того, службова записка має вхідний номер за 31 серпня 2020 року, дату написання 25 серпня 2020 року; при цьому відсутній логічний зв`язок у викладенні тексту.

Крім цього, не були з`ясовані обставини у безпосереднього керівника позивача - головного інженера ОСОБА_2 та першого заступника генерального директора ОСОБА_3., щодо оформлення відпустки позивачем, не відібрані пояснення у них, не дивлячись на те, що останній посилався на них в службовій записці. При цьому службова записка ОСОБА_2 , датована 07 серпня 2020 року, також не містить вхідного номеру щодо реєстрації в системі документообігу, а тому не може вважатися належним доказом та вплинути на сутність вирішення питання, як підстава щодо законного звільнення позивача. Більш того, дана службова записка не відображає об`єктивно часу відсутності позивача на робочому місці, оскільки з пояснень останнього не слідує, що в цей день він перебував на роботі.

Суд першої інстанції вірно вказав на невідповідність наказів № 256-к/тр та 257-к/тр від 01 вересня 2020 року.

З яких вбачається, що підставою для видання відповідачем наказу №257-к/тр від 01вересня 2020 року є наказ №256-к/тр від 01 вересня 2020 року. При цьому в наказі за №256-к/тр визнано прогулом без поважних причин 07 серпня 2020 року, в той час, як в наказі про звільнення йдеться саме про прогули без поважних причин.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов правильного висновку про незаконність вищевказаних наказів та про відсутність правових підстав для звільнення ОСОБА_1 за п.4 ст.40 КЗпП України та поновлення позивача на посаді начальника служби технічного забезпечення Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо».

З урахуванням того, що позивач підлягає поновленню на роботі, то підлягають задоволенню і позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Розраховуючи середній заробіток за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції враховув вимоги ст.27 ЗУ «Про оплату праці» та Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.

Судом вірно розраховано, що до стягнення підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 175 175 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України (набрала чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Враховуючи обставини справи, зібрані у справі докази, суд дійшов правильного висновку, про підтвердження факту порушення законних прав позивача, яке полягало у незаконному звільненні з роботи, що призвело до моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом порушені норми процесуального права в частині не дослідження доказів у справі, а саме наданих відповідачем доповідних записок ОСОБА_2 , службових записок ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , колегія суддів не приймає до уваги, оскільки, як встановлено апеляційним судом, вказані докази досліджувалися в судовому засіданні та суд надав їм оцінку у рішенні суду.

Твердження апеляційної скарги про те, що позивач мав особисто погодити відпустку у генерального директора та передати заяву до відділу кадрів колегія суддів не приймає до уваги, оскільки з матеріалів справи та доказів наданих суду відповідачем не вбачається, що відповідно до документообігу на підприємстві встановлено саме такий порядок погодження відпусток працівниками підприємства. Крім того, колегія суддів звертає увагу, що позивач безпосередньо не був підпорядкований генеральному директору, написана позивачем за два тижні до відпустки заява містила дві візи, - головного інженера ОСОБА_2 у вигляді власноручного напису « не заперечую» та першого заступника генерального директора ОСОБА_3 у вигляді власноручного напису « згоден». Копію даної заяви на відпустку залишив у себе, а оригінал залишився у головного інженера ОСОБА_2 для передачі до відділу кадрів (а.с.17).

Таким чином, колегія суддів вважає, що позивачем було отримано згоду у вигляді двох віз керівників підприємства на використання щорічної відпустки.

Апеляційний суд зауважує, що вказані візи являються достатнім доказом для погодження керівництвом підприємства згоди на відпустку позивача, оскільки жоден нормативний чи внутрішній документ підприємства відповідача не містить норми яка зобов`язує працівника особисто завізувати заяву на щорічну відпустку у генерального директора та занести до відділу кадрів, а має лише отримати погодження від безпосереднього керівника.

Вказане підтвердив у суді першої інстанції в якості свідка ОСОБА_3 .

Таким чином, колегія суддів вважає, що накладення на позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення є незаконним, що правильно встановлено судом першої інстанції.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Незаконне звільнення ОСОБА_1 з посади призвело до фінансових незручностей, позивач залишився без роботи. Враховуючи, що вказані обставини завдали позивачу моральних страждань, колегія суддів вважає висновок суду про стягнення моральної шкоди правильним.

При визначенні розміру моральної шкоди судом першої інстанції враховано ступінь моральних страждань позивача, який втратив роботу внаслідок незаконного звільнення та змушений був звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів, що само по собі негативно впливає на моральний та фізичний стан будь - якої особи незаконно звільненої з роботи.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За встановлених обставин, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та порушення прав скаржника.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу директора Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «Плесо» - Савицького Вячеслава Владиславовича - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 серпня 2021 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 грудня 2021 року

Головуючий

Судді