П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2021 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Сас Ю.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 12 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 14.05.2012 ОСОБА_2 отримав у позику від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 15000,00 доларів США, які зобов`язувався повернути до 29.12.2012 р., про що було складено розписку. У вищевказаний строк відповідач позику не повернув. На усні вимоги позивача про сплату заборгованості, відповідач щоразу повідомляв, що сплатить борг пізніше. У зв`язку з цим позивач був вимушений звернутись до суду з даним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь суму боргу за договором позики в розмірі 15000,00 доларів США.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 12 квітня 2021 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач направив апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним, та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просить апеляційний суд рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

22 листопада 2021 року до Київського апеляційного суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він, не погоджуючись із викладеними у апеляційній скарзі доводами, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для зміни чи скасування оскаржуваного рішення відсутні.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки наявність боргу та його непогашення відповідачем були доведені, однак, звертаючись до суду із даним позовом, позивачем було пропущено строк позовної давності, що і стало підставою для відмови у задоволенні позову.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне:

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно положень ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В ході розгляду справи судом було встановлено, що 14.05.2012 року відповідач отримав від позивача у позику грошові кошти в розмірі 15 000, 00 дол. США, які відповідач зобов`язувався повернути до 29.12.2012 року, про що було складено розписку. Відповідач свої зобов`язання перед позивачем не виконав, позику не повернув. В той же час з позовом до суду позивач звернувся лише 17.09.2019 року, тобто з пропуском встановленого законом строку позовної давності. При цьому в ході розгляду справи відповідач заявив про необхідність застосування судом до вимог позивача строку позовної давності.

Згідно вимог ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Саме у зв`язку з пропуском строку позовної давності судом й було відмовлено у задоволенні позову.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Звертаючись до суду із апеляційною скаргою, апелянт стверджує про те, що судом першої інстанції не було взято до уваги постійні обіцянки відповідача повернути борг, які можна класифікувати як обставину, що перериває перебіг строку позовної давності.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Стверджуючи про наявність підстав для переривання строку позовної давності, позивач, тим не менш, жодних належних і допустимих доказів з цього приводу до суду не представив. Колегія суддів не може погодитися з позицією апелянта щодо того, що суд першої інстанції не дав можливості надати докази з цього приводу, оскільки відмовив у задоволенні клопотання про витребування у операторів мобільного зв`язку інформації про час та тривалість дзвінків позивача на номери телефонів, що за його твердженнями належать відповідачу. Як зазначав сам представник позивача, вказана інформація могла б свідчити лише про існування таких дзвінків і жодним чином не містила б інформацію щодо їх змісту. Саме у зв`язку з цим суд першої інстанції і відмовив у задоволенні такого клопотання, з чим в повній мірі і погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Не може прийняти колегія суддів і посилання апелянта на те, що нез`явлення відповідача до суду для допиту в якості свідка вже саме по собі є доказом на підтвердження посилань апелянта, оскільки у відповідності до ст. 92 ЦПК України сторони, треті особи та їхні представники можуть бути допитані як свідки про відомі їм обставини, що мають значення для справи виключно за їхньою згодою, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

З огляду на вищевказане, небажання бути свідком у справі є передбаченим законом правом відповідача і не само по собі може вважатися ухиленням, за наслідками якого суд міг би вважати певні обставини доведеними.

Зважаючи на вищевикладене, колегія вважає, що апелянтом не було належним чином доведено своїх апеляційних вимог, відтак підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами розгляду справи колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 12 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько