Ухвала

Іменем України

15 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 211/728/20

провадження № 61-1186ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Коротенка Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОМФОНДУСТАТКУВАННЯ» на постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Криворізької міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОМСНАБЕКС», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «ПРОМФОНДУСТАТКУВАННЯ», третя особа - Департамент регулювання містобудівної діяльності та земельних відносин виконкому Криворізької міської ради, про визнання протиправним та скасування рішення щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому, уточнивши свої позовні вимоги, просив скасувати та визнати недійсним рішення Криворізької міської ради від 28 березня 2018 року № 2582 в частині надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,2080 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , ТОВ «Кривбасметалстіл»; визнати скасованими всі затверджені та укладені документи, відомості та данні, які були створені з метою та внаслідок виконання цього рішення; визнати протиправним та скасувати проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки під адміністративну будівлю, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , розробленої ТОВ «Кривбасметалстіл», як такий, що розроблений з порушенням законних прав та інтересів співвласника - ОСОБА_1 можливості реалізації його законного права на землекористування.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовано тим, що він є власником приміщення 1 (першого поверху та підвалу) двоповерхової нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . З 10 грудня 2018 року власником другого поверху вказаної будівлі є Товариство з обмеженою відповідальністю «ПРОМФОНДУСТАТКУВАННЯ» (далі - ТОВ «ПРОМФОНДУСТАТКУВАННЯ»).

Рішенням Криворізької міської ради від 28 березня 2018 року № 2582 надано дозвіл ТОВ «Кривбасметалстіл», який був попереднім власником другого поверху, на розробку проекту землеустрою з метою відведення земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та надано її в оренду лише одному з співвласників, а саме - ТОВ «Кривбасметалстіл», без відома ОСОБА_1 як співвласника. Проект землеустрою, без відома позивача як співвласника будівлі було розроблено ТОВ «Кривбасміталстіл» та надано до Державного земельного кадастру з метою реєстрації вказаної земельної ділянки.

15 червня 2018 року державним кадастровим реєстратором, на підставі вищевказаного проекту, була здійснена державна реєстрація вказаної земельної ділянки. Крім того, вищевказаний проект 29 серпня 2018 року намагалися затвердити на сесії Криворізької міської ради, однак цього зроблено не було.

Посилаючись на порушення відповідачем його прав як співвласника будівлі та співкористувача вищевказаної земельної ділянки, позивач просив позов задовольнити.

Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області ухвалою від 23 жовтня 2020 року провадження у справі закрив на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України. Скасував заходи забезпечення позову.

Дніпровський апеляційний суд постановою від 22 грудня 2020 року ухвалу Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 жовтня 2020 року скасував та направив справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

21 січня 2021 року ТОВ «ПРОМФОНДУСТАТКУВАННЯ» подало засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просило скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги, оскаржувані судові рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі.

У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку) як на підставу оскарження судового рішення. Зокрема, заявник у касаційній скарзі зазначає, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 січня 2019 року у справі № 910/20323/17 та постанові Верховного Суду від 08 грудня 2020 року у справі № 340/1311/19.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Матеріали касаційної скарги, зміст оскаржуваного судового рішення свідчать про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваного судового рішення чи його невідповідності висновку, викладеного у постанові Верховного Суду, щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі.

Такого висновку Верховний Суд дійшов з огляду на таке.

Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на апеляційне оскарження судового рішення, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), на справедливий судовий розгляд, до якого також відноситься і право апеляційного оскарження.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимог до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Delcourt v. Belgium» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Hoffmann v. Germany» від 11 жовтня 2001 року).

ЄСПЛ, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає, у першу чергу, те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

У рішенні у справі «Скорик проти України» від 08 січня 2008 року ЄСПЛ зазначив, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо в національному правовому порядку існує процедура апеляції, держава має гарантувати, що особи, які знаходяться під її юрисдикцією, мають право у апеляційних судах на основні гарантії, передбачені статтею 6 Конвенції. Мають бути враховані особливості провадження, що розглядається, та сукупність проваджень, що здійснювались відповідно до національного правопорядку, а також роль апеляційного суду у них.

Таким чином, апеляційне провадження є важливою процесуальною гарантією захисту прав і охоронюваних законом інтересів осіб, які брали участь у розгляді справи у випадках та порядку, встановлених ЦПК України.

Визначаючи юрисдикційну приналежність цього спору певному національному судові, суд повинен з`ясувати, чи спір є приватноправовим або публічно-правовим; чи виник він з відносин, урегульованих нормами цивільного права; чи пов`язані ці відносини зі здійсненням сторонами цивільних або інших майнових прав на земельні ділянки на засадах рівності; чи виник спір щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень при реалізації ним управлінських функцій у сфері земельних правовідносин.

Суб`єктами права власності на землю (земельну ділянку) є, зокрема, держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності та територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.

Конституційний Суд України у Рішенні від 01 квітня 2010 року № 10-рп/2010 у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 ЗК України, пункту 1 частини першої статті 17 КАС України вирішив, що: положення пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 ЗК України у частині повноважень сільських, селищних, міських рад відповідно до цього Кодексу вирішувати питання розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності треба розуміти так, що при вирішенні таких питань ці ради діють як суб`єкти владних повноважень; положення пункту 1 частини першої статті 17 КАС України стосовно поширення компетенції адміністративних судів на «спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності» слід розуміти так, що до публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, належать і земельні спори фізичних чи юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб`єктом владних повноважень, пов`язані з оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно зі статтею 151-2 Конституції України рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Реалізуючи дискрецію при визначенні предметної юрисдикції справ, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Тобто, рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та пред`являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи (наприклад, права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень.

Отже, розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів. Якщо в результаті прийняття рішення особа набуває речового права на земельну ділянку, то спір стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін спору.

Аналогічні правові позиції неодноразово викладала Велика Палата Верховного Суду в своїх постановах.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальні ознаки приватноправових відносин - юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням наявного приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом на захист свого цивільного інтересу щодо земельної ділянки, на якій розташована двоповерхова нежитлова будівля за адресою: АДРЕСА_1 , співвласниками якої є позивач ОСОБА_1 (перший поверх) та з 10 грудня 2018 року - ТОВ «ПРОМФОНДУСТАТКУВАННЯ» (другий поверх).

Оскільки у ОСОБА_1 у зв`язку з наявністю на праві власності частини нежитлового будинку, який розташований на спірній земельній ділянці існує майнове право на цю ділянку та правомірні очікування відповідного оформлення цих прав, а дії Криворізької міської ради, які оскаржуються, - про надання дозволу на розробку проекту технічної документації щодо відведення земельної ділянки може призвести до порушення прав ОСОБА_1 , висновок суду апеляційної інстанції про цивільно-правовий характер спірних правовідносини є правильним.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 лютого 2020 року у справі № 912/2730/-18 (провадження № 12-170гс19).

Аргументи касаційної скарги про існування публічно-правового спору та посилання на правові позиції Великої Палати Верховного Суду від 29 січня 2019 року у справі № 910/20323/17 та Верховного Суду від 08 грудня 2020 року у справі № 340/1311/19 є необґрунтованими.

Враховуючи, що касаційна скарга подана на підставі пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, тоді як Верховний Суд уже викладав висновок щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку, тому колегія судів дійшла висновку про наявність правових підстав для відмови у відкритті касаційного провадження у цій справі.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОМФОНДУСТАТКУВАННЯ» на постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Криворізької міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОМСНАБЕКС», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «ПРОМФОНДУСТАТКУВАННЯ», третя особа - Департамент регулювання містобудівної діяльності та земельних відносин виконкому Криворізької міської ради, про визнання протиправним та скасування рішення щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. Ю. Зайцев

В. С. Жданова

Є. В. Коротенко