Справа №701/1133/21
Номер провадження2/701/492/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2021 року Маньківський районний суд, Черкаської області

в складі: головуючого - судді - В.Л. Маренюка

за участю секретаря - Н.В. Філіпчак

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Маньківка справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Маньківської селищної ради Уманського району Черкаської області про визнання права власності,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів про визнання права власності.

На підставу своїх вимог спирається на те, що він постійно проживає в АДРЕСА_1 , у даному будинку зареєстроване її постійне місце проживання з 15.12.1993 року. Даний будинок попередньо належав його матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт. Маньківка, Маньківського району, Черкаської області.

Після смерті матері позивач та її брат ОСОБА_4 прийняли спадщину, та 12.03.1994 року у Маньківській державній нотаріальній конторі отримано свідоцтво про право на спадщину за законом у спадковій справі №303/93, зареєстроване в реєстрі за №261.

Після цього у вересні місяці 1998 року позивач домовилася зі своїм братом ОСОБА_4 про купівлю його частки вказаного будинку з надвірними будівлями та спорудами та переоформлення його на ім`я позивача, сплатила йому домовлені гроші за нього, пообіцявши утримувати будинок. На той час позивач проживала у даному будинку, брат позивача постійно проживав зі своєю дружиною ОСОБА_2 в м. Переяслав-Хмельницький Київської області, не мав намірів проживати у спадковому будинку, і за відсутності такої потреби вони домовились про купівлю-продаж.

На виконання домовленостей фактично укладеного договору купівлі-продажу, брат передав позивачу всю наявну правовстановлюючу документацію на будинок, та надав письмову розписку від 25 вересня 1998 року, якою підтвердив отримання від позивача коштів за продаж будинку. Правовстановлюючих документів власне на земельну ділянку не було, тому і купівля-продаж була оформлена таким чином, а відповідне належне оформлення вони домовились зробити пізніше. Після цього позивач продовжувала проживати у будинку по даний час, повністю володіючи майном та утримуючи його в цілому як садибу.

Разом з тим, брат позивача ОСОБА_4 несподівано помер у віці 43 років ІНФОРМАЦІЯ_2 , при цьому, придбане позивачем у брата майно залишилось не переоформленим, та внаслідок його смерті на даний час відсутня можливість завершити переоформлення у інший спосіб, ніж шляхом звернення до суду з даним позовом.

Так, після смерті брата позивач звернулась до його спадкоємиці - дружини ОСОБА_2 (відповідача по справі) з приводу здійснення переоформлення майна за обставин попередньо фактично укладеної угоди з її покійним чоловіком. На що вона повідомила позивачу усно, що їй дійсно відомо про ці обставини, а також повідомила, що наміру здійснювати будь-яке переоформлення вона не має, та повідомила позивачу, що вона вільна вчиняти будь-які дії щодо майна, адже мовляв це майно було продано її покійним чоловіком, братом позивача, і вона до нього відношення не має.

Протягом усього часу ніхто ніяких претензій щодо прав власності на майно не пред`являв, не претендував, весь цей час позивач володіє майном відкрито, добросовісно і безперервно, що і змусило позивача звернутись з відповідним позовом до суду.

Позивач до суду не з`явилась, але в своїй позовній заяві просить справу слухати в її відсутності, позовні вимоги підтримує.

Відповідачі в підготовче засідання не з`явились, але згідно письмових заяв позовні вимоги позивача визнають та просять справу слухати у їх відсутності.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Враховуючи вищевикладене та приписи ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без участі осіб, які в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду.

У зв`язку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи із того, що як дійсно встановлено в судовому засіданні, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , постійно проживає в АДРЕСА_1 , у даному будинку зареєстроване її постійне місце проживання з 15.12.1993 року.

Даний будинок попередньо належав матері позивача ОСОБА_3 .

Мати позивача ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 в смт. Маньківка, Маньківського району, Черкаської області, про що 02.07.1993 в книзі реєстрації актів про смерть зроблено запис за № 67, що підтверджується свідоцтвом про смерть сері НОМЕР_1 , виданим 02.07.1993 року Маньківським ЗАГС Черкаської області.

Після смерті матері позивач та її брат ОСОБА_4 прийняли спадщину, та 12.03.1994 року у Маньківській державній нотаріальній конторі отримано свідоцтво про право на спадщину за законом у спадковій справі №303/93, зареєстроване в реєстрі за № 261.

Даним свідоцтвом про право на спадщину підтверджується, що на підставі ст. 529 ЦК України, спадкоємцями майна ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 , є в рівних частках діти ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Спадкове майно, на яке видано це свідоцтво, складається з жилого будинку з визначеними надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Право власності на майно зареєстровано в Черкаському бюро технічної інвентаризації згідно чинного на той час законодавства.

У вересні місяці 1998 року позивач домовилася зі своїм братом ОСОБА_4 про купівлю його частки вказаного будинку з надвірними будівлями та спорудами та переоформлення його на ім`я позивача, сплатила йому домовлені гроші за нього, пообіцявши утримувати будинок. На той час позивач проживала у даному будинку, брат позивача постійно проживав зі своєю дружиною ОСОБА_2 в м. Переяслав-Хмельницький Київської області, не мав намірів проживати у спадковому будинку, і за відсутності такої потреби вони домовились про купівлю-продаж.

На виконання домовленостей фактично укладеного договору купівлі-продажу, брат передав позивачу всю наявну правовстановлюючу документацію на будинок, та надав письмову розписку від 25 вересня 1998 року, якою підтвердив отримання від позивача коштів за продаж будинку. Правовстановлюючих документів власне на земельну ділянку не було, тому і купівля-продаж була оформлена таким чином, а відповідне належне оформлення вони домовились зробити пізніше. Після цього позивач продовжувала проживати у будинку по даний час, повністю володіючи майном та утримуючи його в цілому як садибу.

Разом з тим, брат позивача ОСОБА_4 несподівано помер у віці 43 років ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що 09.01.2008 року зроблено відповідний актовий запис № 16, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим 09.01.2008 відділом реєстрації актів цивільного стану Переяслав-Хмельницького міськрайонного управління юстиції Київської області. При цьому, придбане позивачем у брата майно залишилось не переоформленим, та внаслідок його смерті на даний час відсутня можливість завершити переоформлення у інший спосіб, ніж шляхом звернення до суду з даним позовом.

Так, після смерті брата позивач звернулась до його спадкоємиці - дружини ОСОБА_2 (відповідача по справі) з приводу здійснення переоформлення майна за обставин попередньо фактично укладеної угоди з її покійним чоловіком. На що вона повідомила позивачу усно, що їй дійсно відомо про ці обставини, а також повідомила, що наміру здійснювати будь-яке переоформлення вона не має, та повідомила позивачу, що вона вільна вчиняти будь-які дії щодо майна, адже мовляв це майно було продано її покійним чоловіком, братом позивача, і вона до нього відношення не має.

Також, на прохання позивача відповідач надала позивачу підтверджуючі документи щодо того, що вона є єдиної спадкоємицею, яка прийняла спадщину після смерті свого чоловіка.

У зв`язку з такою невизначеністю щодо оформлення прав власності на майно, вимушена звертатись до суду з даним позовом.

Позивачем було замовлено проведення технічної інвентаризації будинку, та 02.11.2021 на замовлення позивача КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» проведено технічну інвентаризацію будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 з виготовленням технічного паспорта. При цьому встановлено, що житловий будинок значиться 1963 року побудови.

З метою подальшого оформлення прав власності на вказане нерухоме майно, з усіма наявними документами позивач звернувлася до відділу будівництва, архітектури, житлово-комунального господарства, комунального майна Маньківської селищної ради.

Дане звернення зумовлено тим, що під час самостійного володіння майном після придбання частки брата було здійснено перепланування та поліпшення майна.

При цьому, як підтверджується інформацією, наведеною у довідціКП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» від 01.10.2021 № 347о, вказані перепланування та добудови не підлягають прийняттю в експлуатацію та не потребують документів, що дають право на виконання будівельних робіт відповідно до постанови КМУ від 07.06.2017 №406.

02.11.2021 року за № 94/06-09 відділом будівництва, архітектури, житлово-комунального господарства, комунального майна Маньківської селищної ради надано висновок про відповідність забудови земельної ділянки вимогам містобудівної документації, державним будівельним нормам і правилам.

Згідно даного висновку, відділ будівництва, архітектури, житлово-комунального господарства, комунального майна Маньківської селищної ради не заперечує щодо визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 .

Разом з тим, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 06.12.2021 № 288560885, відомості про реєстрацію прав власності на будинок АДРЕСА_1 відсутні.

Таким чином, за сукупністю викладеного, між позивачем та її братом ОСОБА_4 фактично було укладено договір щодо купівлі-продажу частки житлового будинку з надвірними спорудами, однак переоформити майно на ім`я позивача брат так і не встиг, тому що помер.

Позивач опікується вказаним будинком та присадибною земельною ділянкою, доглядає за майном, користуюсь та володіє ним повністю.

Однак, такий стан невизначеності у реально-формальному стані володіння майном при наявності смерті титульного власника перешкоджає здійсненню права власності, не дає змоги здійснювати утримання майна, загрожує його пошкодженню, що змушує звернутись з даним позовом до суду. У іншому порядку вирішити питання оформлення прав власності на майно немає можливості, оскільки майно будо відчужено мені попереднім співвласником, який помер. У свою чергу, його спадкоємець, відповідач по справі не є власником даного майна, проте є спадкоємцем, якому відомо про обставини відчуження майна позивачу її чоловіком та наявності відсутності з її сторони наміру здійснювати будь-яке переоформлення.

Позивач постійно, відкрито і добросовісно володію житловим будинком АДРЕСА_1 , відколи це було дозволено співвласником, при цьому позивач і є іншим співвласником, в натурі майно не виділялось, утримує та обслуговую будинок з надвірними будівлями та спорудами та земельну ділянку, відкрито, безперервно та добросовісно ним володіє, дотримуючись вимог щодо приписів законодавства про зобов`язання власності в частині тягаря утримання майна, не порушення прав інших осіб та держави.

Протягом усього часу ніхто ніяких претензій щодо прав власності на майно не пред`являв, не претендував, весь цей час позивач володіє майном відкрито, добросовісно і безперервно.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За ч. 4 ст. 202 ЦК України, дво-чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

За вимогами ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Договір купівлі-продажу об`єкта нерухомості підлягає нотаріальному посвідченню. Однак, за життя титульний власник фактично ухилилася від нотаріального посвідчення договору, що робить неможливим нотаріальне посвідчення договору в даний час, оскільки фактично всі умови правочину виконано - майно мені передано, кошти за нього сплачено власнику за життя. Якщо навіть припустити нове посвідчення договору з якимось новим титульним власником, це зробить цей договір нікчемним, позаяк він (договір) як правочин вже є вчиненим.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 ЦК України, до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Віповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. В процесі виконання домовленостей щодо купівлі-продажу майна позивачем дотримано всіх необхідних умов для цього. Відсутність в даному випадку належного оформлення правочину внаслідок ухилення від його нотаріального посвідчення перешкоджає реєстрації та здійсненню права власності позивача на майно, яке набуто у незаборонений спосіб.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує.

За ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 325 ЦК України, суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи.

За ст. 386 ЦК України, Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У відповідності до ч. 5 ст. 12 ЦК України, якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.

Тобто, позивач є добросовісним набувачем майна за договором, і відсутні правові підстави позбавлення позивача права власності за відсутності таких підстав.

За ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, а також завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства - ст. 14 ЦК України.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу ( ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Згідно частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2021 року у справі № 610/3162/18 (провадження № 61-5373св21) зазначено, що «Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц».

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України. Як способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.

Способом захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права (пункт 1) частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Частина 4 ст. 319 ЦК України визначає, що власність зобов`язує.

Згідно ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, тому суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та підлягають до повного задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 77, 78, 81, 200, 263, 265 ЦПК України, ст. ст. 11, 12, 14, 15, 16, 20, 24, 202, 204, 317, 319, 321, 322, 328, 377, 380, 381, 386 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 , право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 згідно найменувань даних технічного паспорта

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження.

Суддя В.Л. Маренюк