справа № 760/558/17 головуючий у суді І інстанції Українця В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Мариненко Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - Іщуком Евгеном Миколайовичем на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 25 серпня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рогач Вадим Вікторович про визнання договору дарування недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2017 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування.Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12 лютого 2015 року між ним та відповідачем було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 . Разом з тим, ні нотаріусом, ні відповідачем йому не було роз`яснено, що саме він підписує та які правові наслідки укладеного правочину. Він був впевнений, що підписує доручення на отримання пенсії та оплату комунальних послуг по квартирі. Наміру дарувати свою квартиру у нього не було. Просивсуд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір дарування квартири від 12 лютого 2015 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 25 серпня 2021 року позов залишено без задоволення.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням правонаступник позивача, ОСОБА_1 , через представника - Іщука Евгена Миколайовича подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуально права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

При цьому, зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу на особисті пояснення ОСОБА_3 в судовому засіданні та не надав їм належної правової оцінки. На момент укладення договору ОСОБА_3 було майже 92 року та він потребував сторонньої допомоги. Апелянт вказує, що з тексту оскаржуваного договору не вбачається, що він був прочитаний нотаріусом вголос, сторонам роз`яснено правові наслідки підписання даного договору.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак відзиву до суду не надходило.

В судовому засіданні представник апелянта, адвокат - Іщук Є.М., просив апеляційну скаргу задовольнити.

Відповідач та його представник, адвокат - Матвійчук В.В. в судовому засіданні просили апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Інші учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 належала квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право приватної власності на житло від 10 грудня 2008 року (а.с. 76).

12 лютого 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування квартири, відповідно до якого ОСОБА_3 подарував ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 71).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 від 20 квітня 2018 року (а.с. 163).

Після смерті ОСОБА_3 приватним нотаріусом КМНО Лішневською О.Г. заведена спадкова справа № 03/2018 (а.с. 159-170).

Протокольною ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 09 квітня 2019 року ОСОБА_1 залучено до участі в справі в якості правонаступника позивача ОСОБА_3 .

Представник позивача посилається на те, що укладення договору дарування відбулось внаслідок помилки ОСОБА_3 щодо природи правочину, а тому на підставі ст. 229 ЦК України договір має бути визнаний недійсним.

З пояснень сторони відповідача вбачається, що у 2015 році ОСОБА_3 сказав ОСОБА_4 , що хоче подарувати їй квартиру. За декілька тижнів вони оформили необхідні документи та уклали договір дарування квартири. ОСОБА_3 до підписання договору дарування двічі підписував довіреності на відповідача на отримання пенсії та проведення платежів. Останній самостійно обрав нотаріуса, який посвідчив договір. Під час підписання договору дарування нотаріус прочитав його вголос та надав ОСОБА_3 копію договору для читання зі збільшеним шрифтом. Нотаріус розпитував його чи розуміє він зміст правочину та чи це його воля на укладення договору дарування. ОСОБА_3 уважно прочитав текст договору та підписав його, сказавши, що йому все зрозуміло. Оформлення правочину відбувалось приблизно дві години.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з того, що оспорюваний договір укладений за вільним волевиявленням ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та не суперечить вимогам закону. Відсутні підстави для визнання договору дарування від 12 лютого 2015 року недійсним, відповідно до ст. 229 ЦК України.

Оцінюючи висновки суду першої інстанції колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частинами 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9 роз`яснено, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Судом встановлено, що вимоги позивача ОСОБА_3 зводилися до того, що він у результаті помилки підписав договір дарування квартири, вважаючи, що підписує довіреність на отримання пенсії та придбання ліків.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Відсутність будь-яких заперечень з боку відповідача щодо заявлених позовних вимог, не є підставою для звільнення від доказування у відповідності до вимог ст. 82 ЦПК України саме позивача.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи будь-яких доказів на підтвердження зазначених позивачем обставин суду не надано. Доводи позовної заяви фактично ґрунтуються лише на поясненнях сторони позивача.

При цьому, на спростування пояснень позивача стороною відповідача зазначено, що під час підписання договору дарування нотаріус прочитав його вголос та надав ОСОБА_3 копію договору для читання зі збільшеним шрифтом. Нотаріус розпитував його чи розуміє він зміст правочину та чи це його воля на укладення договору дарування. ОСОБА_3 уважно прочитав текст договору та підписав його, сказавши, що йому все зрозуміло.

Суд першої інстанції вірно зауважив, що оскільки договір дарування та довіреність є різними правочинами, зміст укладеного договору ОСОБА_3 був роз`яснений, а тому безпідставними є посилання позивача на помилку при укладенні договору.

Апеляційний суд звертає увагу, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін та письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було й має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку з цим у догляді та сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені в постановах Верховного Суду України від 16 березня 2016 року № 6-93цс16 та від 27 квітня 2016 року № 6-372цс16 та Верховний Суд в постановах від 01 серпня 2018 року по справі; 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17.

Підставою для визнання недійсним правочину, який укладається під впливом обману, є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів в її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Між тим необхідно враховувати правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 13 лютого 2020 року у справі № 756/6516/16-ц, де ВС зазначив, що якщо договір дарування посвідчено та зареєстровано у встановленому законом порядку і при цьому в момент складання договору дарувальник підтвердив, що правочин здійснено за доброю волею, то навіть незважаючи на поважний вік дарувальника, відповідний договір є дійсним.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд вважає висновки суду першої інстанції щодо недоведеності та необґрунтованості позовних вимог цілком законним.

Поряд з цим, з матеріалів справи вбачається, що позивач особисто отримував у відповідних інстанціях документи необхідні для укладення договору дарування, замовляв звіт про оцінку майна (а.с. 81 т.1), у нотаріуса крім оспорюваного договору підписував окрему заяву (а.с. 72 т.1) про те, що у шлюбі не перебуває і стверджує той факт, що осіб, які б могли поставити питання про визнання недійсності правочину немає, що є документами, які не вимагаються при видачі довіреності.

Крім того, матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу на підтвердження тих обставин, що на момент укладення договору дарування позивач через свій похилий вік потребував сторонньої допомоги та не міг самостійно читати, писати. Вказані обставини, на думку апеляційного суду спростовуються наявним у матеріалах справи заповітом (а.с.162 т.1), виданим ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_1 04.01.2017 року, у якому власноруч ОСОБА_3 зроблено запис «заповіт мною прочитано у голос та підписаний», що підтверджено стороною апелянта, тобто через два роки після укладення договору дарування.

При цьому, матеріали справи містять довіреності видані ОСОБА_3 на ім`я відповідачки ОСОБА_4 (а.с.115,116 т.1) в січні та червні 2015 року на три роки, які були дійсними до 2018 року, а отже пояснення сторони апелянта про помилку позивача саме внаслідок того, що він вважав, що підписує довіреність колегією суддів розцінюються критично.

Отже, встановлені апеляційним судом обставини на думку колегії суддів повністю спростовують доводи сторони апелянта та свідчать про те, що висновки суду першої інстанції про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог є цілком законними та обгрунтованими.

Ухвалюючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому, судове рішення відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданупредставником - Іщуком Евгеном Миколайовичем - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 25 серпня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова