ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2021 року

м.Суми

Справа №585/4531/19

Номер провадження 22-ц/816/254/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Левченко Т. А.

з участю секретаря судового засідання Кияненко Н.М.

у присутності :

представника позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

представника відповідача Державного підприємства «Південна залізниця» - Панченко Поліни Едуардівни,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 09 грудня 2020 року, ухвалене у складі судді Шульги В.О. у м. Ромни Сумської області, повне рішення складено 21 грудня 2020 року,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Південна залізниця» про скасування наказу про припинення трудового договору, поновлення на посаді та стягнення заробітку і моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом, свої вимоги мотивувала тим, з 01 квітня 2011 року вона працювала в «Локомотивному депо» Ромни Державного підприємства «Південна залізниця» на посаді комірника та бухгалтера 2 категорії.

Наказом № 33/ОС від 31 жовтня 2019 року була звільнена з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням штату. Звільнення вважає незаконним, оскільки порівняно з іншими працівниками бухгалтерії, які залишилися працювати в депо, вона має більш високу кваліфікацію і продуктивність праці, а отже і переважне право на залишення на роботі, однак при її звільненні ця обставина не була врахована роботодавцем, жодних інших вакансій їй не запропонували.

Посилаючись на зазначені обставини ОСОБА_1 просила суд скасувати наказ № 33/0с від 31 жовтня 2019 року начальника відокремленого підрозділу «Локомотивне депо Ромни «Державного підприємства «Південна залізниця» про розірвання трудового договору, поновити її на роботі бухгалтером в відокремленому підрозділі «Локомотивне депо Ромни «Державного підприємства «Південна залізниця», стягнути на її користь з відповідача заробітну плату за час змушеного прогулу в сумі 17571,74 грн, відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням в сумі 15000 грн та судові витрати. Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 09 грудня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що позивачка має переважне право на залишення на роботі з огляду на її більш високу кваліфікацію, порівняно з іншими працівниками, на час її звільнення на підприємстві були вакантні посади, які роботодавець не запропонував позивачці. Суд не взяв до уваги, що впровадження пілотного проекту централізації бухгалтерського і податкового обліку за своїм змістом не є скороченням чисельності штату працівників, а зводиться до переведення штатних одиниць і виконуваних функцій зі структурних підрозділів підприємства до головної філії. Крім того, суд першої безпідставно відмовив у прийнятті уточненої позовної заяви, у якій змінена виключно назва відповідача, також неодноразово відмовляв у залученні належного відповідача у справі.

ДП «Південна залізниця» у відзиві на апеляційну скаргу зазначило, що рішення суду першої інстанції вважає законним і обґрунтованим, наведені у апеляційній скарзі доводи безпідставними, а тому просило відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , який підтримав доводи апеляційної скарги, пояснення представника ДП «Південна залізниця» - Панченко П.Е., яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

За приписами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції з наказу (розпорядження) № 33/ос від 31 жовтня 2019 року «Про припинення трудового договору (контракту), який позивач просить скасувати, встановив, що наказ про звільнення позивачки виданий 31 жовтня 2010 року начальником виробничого підрозділу Локомотивного депо Ромни регіональної філії «Південна залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця».

За текстом наказу:

«Звільнити 31.10.2019

ОСОБА_1

Бухгалтерія бухгалтер 2 категорії

Причини звільнення: п.1 ст. 40 у зв`язку зі скороченням штату за статтею: п.1 ст. 40 КЗпП України

Згідно зі ст. 49 КЗпП України надати відповідні пільги і компенсації.

Підстава: зміна у штатному розписі згідно наказу № 277/Н від 29.07.2019 року.

Компенсація за 24 днів відпустки

Не відпрацьовано днів:

Узгодження звільнення з профспілковою організацією.

Вихідна допомога.

З виплатою одноразової грошової допомоги у розмірі: середньомісячної заробітної плати, згідно зі ст. 44 КЗпП України».

Наказ підписаний Начальником Локомотивного депо Ромни. Бондаренко К.В. ознайомилась з даним наказом 31 жовтня 2019 року, що підтвердила своїм підписом (а.с. 4).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що позов заявлений до неналежного відповідача, оскільки заявниця оспорюючи наказ про її звільнення з філії Акціонерного товариства «Українська залізниця», проте заявила позов до Державного підприємства «Південна залізниця», у трудових відносинах з яким не перебувала.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, так як суд дійшов їх правильно встановивши фактичні обставини справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини 2 статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року роз`яснено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до положень статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Відповідно до частини 1 статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Частина друга цієї статті визначає категорії працівників, які мають переважне право на залишення на роботі при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації.

Відповідно до частин 1, 7 статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, визначених матеріальним законом.

За встановлених обставин справи та вимог закону, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позов ОСОБА_1 про скасування наказу про припинення трудового договору, поновлення на посаді та стягнення заробітку і моральної шкоди, заявлений до ДП «Південна залізниця» задоволенню не підлягає, оскільки судом правильно встановлено, що позивачка не перебувала у трудових відносинах з відповідачем, оспорюваний наказ про її звільнення з посади бухгалтера 2 категорії виданий начальником виробничого підрозділу Локомотивного депо Ромни регіональної філії «Південна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця». Тобто належним відповідачем у справі є юридична особа-роботодавець - Акціонерне товариство «Українська залізниця», у підрозділі філії якого працювала позивачка. Порушення трудових прав ОСОБА_1 ДП «Південна залізниця» не встановлено.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем, всупереч зазначених вимог закону, не надано суду належних і допустимих доказів того, що між сторонами склалися трудові відносини, і саме ДП «Південна залізниця» порушило трудові права позивачки.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) сторін, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини (частина 3 статті 175 ЦПК України).

Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (зазначені висновки Великої Палати Верховного Суду містяться у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. (частина перша, друга та третя статті 51 ЦПК України).

З огляду на зазначене не заслуговують на увагу твердження апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно не задовольнив клопотання позивачки про залучення належного відповідача, оскільки зазначені клопотання були подані з порушенням вимог ЦПК України, тобто після спливу строку, визначеного частиною 1 статті 51 ЦПК України.

Крім того, заявниця не довела, що працюючи бухгалтером у товаристві, маючи на руках наказ про власне звільнення з АТ «Укрзалізниця», вона не знала та не могла знати, що перебувала у трудових відносинах саме з АТ «Укрзалізниця», а не з ДП «Південна залізниця».

За встановлених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, заявленого до неналежного відповідача - ДП «Південна залізниця».

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов`язує можливість прийняття судового рішення про скасування оскарженого рішення суду.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, розглядаючи спір, правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку і ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргуОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 09 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 24 лютого 2021 року.

Головуючий - О.І. Собина

Судді: Т.А. Левченко

О.Ю. Кононенко