Справа № 135/770/18
Провадження № 22-ц/801/141/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Волошина Т. В.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2021 рокуСправа № 135/770/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Шемети Т. М..,

з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Ладижинської міської ради Вінницької області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , Приватне підприємство «Ладленд», про скасування Державних актів на право власності на земельні ділянки, рішення 4 сесії 6 скликання Ладижинської міської ради Вінницької області від 04 січня 2011 року № 29 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ладижинського міський суду Вінницької області у складі судді Волошиної Т. В. від 05 листопада 2020 року (дата складення повного тексту рішення відповідає даті його ухвалення),

встановив:

15 червня 2018 року ОСОБА_1 , за яким, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила:

- скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 187415 та державний акт серії ЯК № 187416 на право власності на земельну ділянку на ім`я ОСОБА_3 , яка розташована в АДРЕСА_1 , загальною площею 0,4600 га зі скасуванням їх реєстрації в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею № 00496 на 0,1000 га та № НОМЕР_1 на 0,3600 га від 29 грудня 2011 року;

- скасувати рішення 4 сесії 6 скликання Ладижинської міської ради від 04 січня 2011 року за № 29 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку».

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що є власницею земельної ділянки по АДРЕСА_1 . З відповіді начальника відділу Держгеокадасту у м. Ладижин Вінницької області від 16 грудня 2016 року отримала інформацію щодо державних актів на суміжну земельну ділянку, виданих на ім`я ОСОБА_3 та їх копії, а також акт погодження і закріплення меж, де в графі опис меж від Б до В зазначено її прізвище і стоїть підпис. Цей акт вона не підписувала, навпроти її прізвища стоїть підпис іншої особи. Викладені в акті відомості про те, що суміжними землевласниками (землекористувачами) ніяких претензій при встановленні меж не заявлено, спірні питання відсутні, не відповідають дійсності. Насправді ОСОБА_3 , а після його смерті, дочка ОСОБА_2 чинять їй перешкоди у користуванні її земельною ділянкою, наявність спору щодо меж їхніх земельних ділянок підтверджується актом обстеження земельної ділянки від 02 червня 2011 року.

Рішенням Ладижинського міський суду Вінницької області від 05 листопада 2020 року у позові відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження того, що підпис в акті від 23 листопада 2010 року виконаний не нею, а іншою особою. Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що земельна ділянка, сформована згідно з поданою ОСОБА_3 технічною документацією має накладення у 10 см на земельну ділянку, яка сформована раніше за зверненням ОСОБА_4 . Посилання ОСОБА_1 на те, що ОСОБА_3 за життя знищив межові знаки між їхніми земельними ділянками і самовільно захопив частину земельної ділянки, не мають правового значення для правильного вирішення цієї справи, предметом позову, у якій є оспорення рішення органу місцевого самоврядування щодо затвердження технічної документації із землеустрою, а не усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. Затвердження поданих ОСОБА_3 матеріалів технічної документації із землеустрою відбулося з дотриманням земельного законодавства, з урахуванням об`єктивних даних про дійсний розмір та конфігурацію земельної ділянки, яка підлягала приватизації.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на ті ж обставини, що і у позовній заяві.

Ладижинська міська рада Вінницької області подала відзив на апеляційну скаргу, за яким просила залишити її без задоволення, а рішення суду без змін, як таке, що ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відповідно до встановлених обставин справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Частинами першою третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що рішенням № 1163 Ладижинської міської ради 31 сесії 5 скликання від 07 квітня 2009 року «Про надання земельних ділянок у власність», ОСОБА_3 передано безоплатно у власність земельну ділянку загальною площею 0,46 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , цільовим призначенням: 0,10 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, 0,36 га для ведення особистого селянського господарства (Т. 1, а. с. 91).

ОСОБА_3 звернувся до директора ПП «Ланленд» із заявою про виготовлення технічної документації зі складання державного акта на право приватної власності на цю земельну ділянку (Т. 1, а. с. 88).

23 листопада 2010 року представником ПП «Ладленд» Довганем О. С. в присутності представника відділу Держкомзему у м. Ладижин Вінницької області, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 складено акт про погодження (встановлення) меж земельної ділянки ОСОБА_3 у АДРЕСА_1 . Межі земельної ділянки закріплені металевими коликами. Межові знаки передані на збереження ОСОБА_3 . Суміжними землевласниками (землекористувачами) ніяких претензій при встановленні меж не заявлено. Спірні питання відсутні. Акт підписаний ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (Т. 1, а. с. 17, 95).

17 листопада 2010 року земельній ділянці присвоєно кадастрові номери :07:019:0259 та :07:019:0260 та виготовлено технічну документацію щодо її меж (Т. 1, а. с. 22 47, 86 104).

04 січня 2011 року рішенням Ладижинської міської ради Вінницької області № 29 4 сесії 6 скликання затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, розташовану в АДРЕСА_1 , загальною площею 0,46 га згідно з цільовим призначенням: 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд; 0,36 га для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_3 і видано державний акт на право власності на цю земельну ділянку (Т. 1 а. с. 38, 104).

З копій державних актів на право власності на земельні ділянки серії ЯК № 187415 та № 187416 видно, що ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд та 0,3600 га для ведення особистого селянського господарства (Т. 1, а. с. 20 21).

Згідно з свідоцтвом про право на спадщину за законом ОСОБА_1 отримала у спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловіка ОСОБА_5 спадкове майно житловий будинк з господарськими спорудами, які знаходиться у АДРЕСА_2 , а також земельну ділянку розміром 0,4689 га належну спадкодавцю на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ВН № 000675, виданого Ладижинською міською радою 09 лютого 2001 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 99 (Т. 1, а. с. 109).

09 березня 2005 року ОСОБА_1 отримала державні акти на право власності на земельні ділянки серії ВН № 27670 та 227671, що розташовані у АДРЕСА_2 (Т.1, а. с.110 112).

Рішення Ладижинського міського суду від 27 листопада 2009 року у справі № 22-190-2010, яке відповідно до ухвали Апеляційного суду Вінницької області набрало законної сили 17 лютого 2010 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Ладижинської міської ради, третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог відділ Держкомзему у м. Ладижині про знесення частини споруди та встановлення межового знаку земельної ділянки відмовлено. Зі змісту рішення видно, що ОСОБА_1 звертаючись до суду з позовом посилалась на те, що у вересні 2007 року ОСОБА_3 самоправно спорудив капітальний цегляний паркан між їхніми земельними ділянками, знищивши при цьому існуючий межовий знак і перемістивши новий знак на земельну ділянку ОСОБА_1 . У зв`язку з чим просила суд зобов`язати ОСОБА_3 знести за власний рахунок цегляний паркан та відновити знищений межовий знак відповідно до державного акту на право приватної власності на земельну ділянку. Судом встановлено, що довжина земельної ділянки ОСОБА_1 зі сторони вулиці Дзержинського відповідає її фактичному використанню, а довжина земельної ділянки ОСОБА_3 перевищує установлену в державному акті на право власності на землю лише на 3 сантиметри, що перебуває в межах похибки.

Відповідно до положень частини першої статті 116 Земельного кодексу України (далі ЗК України) громадяни набувають права власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування у межах їх повноважень.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян ( пункт «а» частини третьої статті 116 ЗК України).

Згідно з частинами першою та другою статі 118 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Відповідно до частини сьомої статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до статті 393 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК України).

Відповідно до положень статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з приписами статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України)

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що рішення Ладижинської міської ради Вінницької області, яким затверджено технічну документацію із землеустрою та передано у власність ОСОБА_3 спірну земельну ділянку, прийнято у відповідності до вимог статей 116, 118 ЗК України, не порушує прав ОСОБА_1 та є підставою для видачі державного акту на право власності на земельну ділянку на АДРЕСА_2 .

Доводи апеляційної скарги про те, що землевпорядну документацію затверджено без її погодження із суміжним землекористувачем, тобто з нею, не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Стадія погодження меж земельної ділянки при виготовлення землевпорядної документації є допоміжною. При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є «погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами». Із цього не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа (акта погодження меж), слід вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а із мотивів відмови. Якщо такими мотивами є виключно неприязні стосунки правового значення вони не мають. У разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів.

Аналогічні висновки висловлені Верховним Судом у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 681/1039/15-ц (провадження № 61-4200св18) та постанові від 17 лютого 2021 року у справі № 342/537/17-ц (провадження № 61-39548св18).

Таким чином, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 384, 389 ЦПК України апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 05 листопада 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

(Повний текст судового рішення виготовлено 23 лютого 2021 року)

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. Ю. Береговий

Т. М. Шемета