Єдиний унікальний номер судової справи: 489/4478/21
Провадження № 22-ц/812/2266/21
Постанова

Іменем України

20 грудня 2021 року м. Миколаїв справа № 489/4478/21

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Лисенка П.П., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

за участі:

-позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,

-відповідача ОСОБА_3 та його представника - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , подану його представником адвокатом Донець Андрієм Миколайовичем, на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 жовтня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Коваленка І.В., в приміщенні того ж суду, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька,

встановив:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеним позовом до ОСОБА_3 , уточнивши який, просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди та супроводу його батька ОСОБА_3 за межі України до Турецької Республіки, Арабської республіки Єгипту в період з 01 травня 2022 року по 31 листопада 2022 року з метою оздоровлення і відпочинку, з правом оформлювати всі необхідні документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітнього без згоди його батька та вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

В обґрунтування вимог позивач посилалась на те, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 09 серпня 2011 року, який заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 червня 2021 року розірвано. Від спільного життя у них народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з позивачем.

Відповідач проживає окремо, самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, участі у житті сина не приймає, аліменти не сплачує.

У зв`язку з наявною можливістю виїхати за кордон для оздоровлення і відпочинку дитини, та ухилення відповідача від надання їй дозволу на вивезення сина за кордон, позивач просила позов задовольнити.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 жовтня 2021 року позов задоволено частково.

Надано тимчасовий дозвіл на виїзд за межі України за кордон малолітньому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до Турецької Республіки, Арабської республіки Єгипту в період з 01 червня 2022 року до 31 серпня 2022 року включно на строк до двох тижнів разом із матір`ю ОСОБА_1 без дозволу (згоди) та супроводу батька ОСОБА_3 , з правом оформлення всіх необхідних документів для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітнього без згоди батька. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції врахувавши період навчання дитини та необґрунтовану в позові тривалість його перебування за кордоном, з метою сприяння розширенню світогляду дитини та отримання позитивних вражень від поїздки, дійшов висновку про доцільність надання позивачці дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон на строк до двох тижнів в період з 01 червня 2022 року до 31 серпня 2022 року.

Не погоджуючись із таким рішенням суду, ОСОБА_3 діючи через свого представника - адвоката Донець А.М., подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Скаргу обґрунтував невідповідністю висновків суду обставинам справи та положенням чинного цивільного та цивільно-процесуального законодавств, а саме, ігноруванням його доводів та неврахуванням правових висновків Верховного Суду.

Підставами для скасування рішення у зв`язку з порушенням норм процесуального права вказував, що справу розглянуто в порядку спрощеного провадження, тоді як дана справа підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_2 , посилаючись на безпідставність її доводів, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 09 серпня 2011 року, який заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 червня 2021 року розірвано. 30 жовтня 2011 року вони стали батьками сина ОСОБА_5 .

Після розірвання шлюбу син залишився проживати з матір`ю за адресою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 серпня 2021 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини.

Згідно з нормами статті 376 ЦПК України однією з підстав для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Відповідно до вимог статей 19, 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження, серед іншого, розглядаються справи про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.

Отже, оскільки позов у даній справі було подано особою, з якою проживає син ОСОБА_5 , а не батьком, який проживає окремо від дитини, він повинен був розглядатися у загальному позовному провадженні, а не спрощеному.

Оскільки суд першої інстанції помилково інтерпретував вимоги закону та розглянув справу у спрощеному позовному провадженні, що протирічить вимогам статей 19, 274 ЦПК України, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення, бо про це є пряма вказівка у нормах ст. 376 ЦПК України.

Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Згідно з п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків:

якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску;

якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка (штамп) про взяття на постійний консульський облік у закордонній дипломатичній установі України або перебування такого громадянина на постійному консульському обліку підтверджується довідкою про перебування на консульському обліку, яка формується з використанням засобів відомчої інформаційної системи МЗС;

у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері); довідки про наявність заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, виданої органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем; свідоцтва про народження дитини, виданого компетентним органом іноземної держави, що не містить відомостей про батька дитини, легалізованого або засвідченого апостилем, а також без будь-якого додаткового засвідчення у випадках, передбачених міжнародним договором України.

3) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця під час пред`явлення рішення суду або органу опіки та піклування (районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі його утворення), сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади) або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав, у якому визначено (підтверджено) місце проживання дитини з одним із батьків, який має намір виїзду з дитиною або який уповноважив на це нотаріально посвідченою згодою інших осіб;

4) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця та більше дитини з інвалідністю, дитини, яка хворіє на захворювання, передбачені частиною п`ятою статті 157 Сімейного кодексу України, під час пред`явлення таких документів або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав:

довідки, виданої органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем, про наявність заборгованості із сплати аліментів (у разі коли сукупний розмір заборгованості перевищує суму відповідних платежів за три місяці);

документа, виданого лікарсько-консультативною комісією лікувально-профілактичного закладу, в порядку та за формою, встановленими МОЗ (у разі коли сума заборгованості по аліментах становить понад три місяці, але не більше чотирьох місяців).

Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21 лютого 1990 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч.7 ст.7 СК України).

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, оскільки обидва батьки мають право спілкуватися з дитиною, а відповідач не бажає надавати дозвіл на тимчасовий виїзд сина ОСОБА_5 за кордон.

Досліджені докази свідчать, що позивач має можливість організувати відпочинок та оздоровлення дитини за кордоном у літній період. В той же час, на думку колегії суддів, відповідач необґрунтовано обмежує права позивача на виховання дитини та обмежує її можливість як матері надати дитині достойні умови для оздоровлення та відпочинку.

Матеріалами справи підтверджено, що син сторін проживає з позивачкою, відповідач є платником аліментів на його утримання, наявність заборгованості по аліментам матеріали справи не містять, що свідчить про надання можливості позивачем відповідачу займатися вихованням дитини, його оздоровленням та розвитком зі сторони батька дитини. Наявність у суді позову щодо спору між сторонами про визначення місця проживання сина сторін, не може бути беззаперечною та достатньою підставою для відмови у задоволенні даного позову, оскільки не може свідчити про неможливість відпочинку дитини сторін з матір`ю за кордоном.

Приймаючи до уваги, що ОСОБА_5 є школярем, має відвідувати школу, наділений правом спілкування з обома батьками, колегія суддів вважає, що зручним часом відпочину є червень-липень 2022 року, тому що і інші члени родини повинні мати час спілкування з ОСОБА_5 протягом його літніх канікул.

В суді апеляційної інстанції позивачка висловила думку, що в літній період кращим відпочинком для оздоровленням дитини є відвідування нею з дитиною Турецької Республіки.

До пояснень відповідача про те, що він не заперечує проти відпочинку дитини з матір`ю за кордоном у літній період та не заперечує проти надання ним дозволу на виїзд дитини без його супроводу, колегія суддів відноситься критично, оскільки вони не спростовують доводів позивача щодо обґрунтованого сумніву у здійсненні відповідачем таких дій.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що є підстави для часткового задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3 .

Колегія суддів не погоджується з його доводами про наявність підстав для повної відмови у задоволенні позову.

Суд апеляційної інстанції ще раз констатує, що обидва батьки мають право спілкуватися з дитиною, незалежно від того, де вони проживають. Відпочинок сина з його матір`ю за кордоном буде в його інтересах. Виїзд ОСОБА_5 за кордон носить тимчасовий характер і матір має обов`язок його повернення до України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що надання ОСОБА_1 дозволу на тимчасовий виїзд малолітнього ОСОБА_5 за кордон до Турецької Республіки без згоди батька ОСОБА_3 в її супроводі, відповідатиме інтересам дитини та сприятиме зміцненню його здоров`я та розвитку. Такий виїзд дитини носить тимчасовий характер, має на меті відпочинок та оздоровлення, і не пов`язаний з визначенням місця проживання дитини чи її еміграцію.

Крім того, слід зауважити, що перебування малолітнього сина відповідача за межами України певний період з 10 червня до 20 липня до 13 серпня 2022 року, враховуючи короткостроковість поїздки та окреме проживання дитини з матір`ю, не може негативно позначитися на відносинах батька із сином. На думку колегії, вказане забезпечує інтереси дитини, тоді як відмова батька дитини у наданні дозволу на її виїзд за кордон з матерію тимчасово для відпочинку та оздоровлення позбавляє дитину вказаних можливостей. Також колегія суддів визначаючи період тимчасового виїзду дитини за кордон без згоди та супроводу батька, місце його відпочинку звертає увагу на можливість планування позивачкою відпочинку з урахуванням пандемії COVID-19.

Керуючись ст.374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану його представником адвокатом Донець Андрієм Миколайовичем, задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 жовтня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька.

Надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Турецької Республіки з 10 червня до 20 липня 2022 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у супроводі матері ОСОБА_1 без згоди та супроводу батька ОСОБА_3 .

Надати дозвіл ОСОБА_1 на оформлення документів для тимчасового виїзду за межі України до Турецької Республіки терміном з 10 червня до 20 липня 2022 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди батька ОСОБА_3 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 908 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Н. В. Самчишина

Судді: П.П. Лисенко

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 21 грудня 2022 року.