Справа № 199/7174/21
РІШЕННЯ

іменем України

13.12.2021 Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Спаї В.В.,

секретар судового засідання Подварченко А.Ю.,

за відсутності учасників справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (при заочному розгляді справи) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулася до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що вони є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі, окрім позивачів, зареєстровано місце проживання їхньої невістки ОСОБА_3 , яка з вересня 2014 року перестала мешкати у вказаній квартирі.

Позивачі зазначають, що у зв`язку з реєстрацією місця проживання відповідача за вказаною вище адресою виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які нараховуються на усіх зареєстрованих осіб, та відповідач не сплачує вказані платежі; перешкод у користуванні жилим відповідачу позивачі не чинять, вона добровільно визначила собі інше місце проживання і жилим приміщенням не користується.

Предмет позову становить вимога про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Позивачі не скористалися правом брати участь у судових засіданнях; в окремо поданих заявах просили розглядати справу у їх відсутності та задовольнити позовні вимоги, не заперечуючи проти заочного розгляду справи.

Відповідач не скористалася правом брати участь у судових засіданнях та правом надання відзиву на позовну заяву; в силу ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення.

Як встановлено судом на підставі доказів, наданих суду у порядку ст. 76 - 80 ЦПК України, позивачі є співвласниками квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 06.08.1999 р. згідно з розпорядженням від 06.08.1999 р. № 4/1329-99; право власності зареєстровано в КП «ДМБТІ» та записано у реєстрову книгу за №454 к-728-232 (а.с.13).

Місце проживання відповідача зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 12) з 05.05.2015, що підтверджується відповідною довідкою №8142 про склад зареєстрованих у житловому приміщенні осіб.

За зазначеною адресою відповідач не мешкає з вересня 2014 р.

Зазначений висновок суд робить на підставі акту №1 від 16.09.2021 про непроживання відповідача за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 14).

Правовідносини між сторонами виникли із захисту права власності.

Дослідивши докази, надані в порядку ст.ст. 76 - 80 ЦПК України, розв`язуючи позовну вимогу, суд керується наступним.

Дослідивши докази, надані в порядку ст.ст. 76 - 80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, в межах заявлених суду позовних вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного.

У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно ч. 2 цієї статті право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Як встановлено судом в цій справі, відповідач не є членом сім`ї позивачів у розумінні ст. 64 ЖК УРСР, відповідач не проживає у квартирі, яка належить позивачам на праві приватної власності, та самостійно обрала собі інше місце проживання, не мешкаючи в ньому з вересня 2014 року.

Таким чином, вочевидь волевиявлення відповідача, яка не є членом сім`ї позивачів, на окреме від житла позивачів проживання.

Задовольняючи позов, суд керується тим, що аналіз положень гл. 32 ЦК свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідно до ч.2 ст.406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Судом встановлено, що позивачі є співвласниками квартири, в якій зареєстровано місце проживання відповідача.

Відповідач спільним побутом із позивачами не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК.

Згідно із ч.4 ст.263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах ВС.

Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 16.01.2019 в справі №243/7004/17-ц.

Суд виходить з того, що реєстрацією місця проживання відповідача за адресою належного позивачам на праві приватної власності майна створюються перешкоди в реалізації в повному обсязі прав позивачів, як власників, у зв`язку з чим порушені права підлягають поновленню у спосіб, визначений позивачем (ст. 16 ЦК України), та на підставі ст.ст. 383, 391, ч. 2 ст. 406 ЦК України.

Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ч. 2 ст. 133, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 13, 19 , ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 1 ст. 258, ч. 1, ч. 6, ч. 8 ст. 259, ст.ст. 263, 264, 265, 268, ч. 2 ст. 272, ст.ст. 273, 280-282 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) такою, що втратила право користування житловим приміщенням: квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути із ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп. кожному.

Дата складення повного судового рішення 20 грудня 2021 року.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.В.Спаї