Справа № 303/6971/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 листопада 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів МАЦУНИЧА М.В., КОЖУХ О.А.

за участю секретаря БОЧКО Л.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 303/6971/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про виселення та зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 17 травня 2021 року, повний текст якого складено 17 травня 2021 року, головуюча суддя Гутій О.В., -

встановив:

12.11.2020 ТОВ «Кредитні ініціативи» пред`явило зазначений позов до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 мотивуючи таким.

ТОВ «Кредитні ініціативи» як правонаступник із 17.12.2012 ПАТ «Промінвестбанк» за кредитним договором від 20.04.2007 № 43/8-07 та іпотечним договором від 23.04.2007 № 88/23-2007, укладеними з ОСОБА_1 , внаслідок невиконання позичальником зобов`язань за кредитним договором звернуло в позасудовому порядку на підставі іпотечного застереження стягнення на предмет іпотеки домоволодіння АДРЕСА_1 і набуло право власності на це майно.

Відповідачі зареєстровані в належному позивачу будинку, що створює йому перешкоди у здійсненні права власності, обмежує в розпорядженні нерухомим майном. Добровільно звільнити помешкання відповідачі відмовляються.

Вимоги позивача як власника нерухомого майна про виселення з нього відповідачів та зобов`язання звільнити приміщення від своїх речей є легітимним втручанням у право особи на повагу до житла та спрямовані на захист законних цивільних прав та інтересів нового власника нерухомого майна.

Посилаючись на ці обставини, на норми ЦК України щодо захисту права власності та на норми іншого законодавства, позивач ТОВ «Кредитні ініціативи» просив виселити ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з домоволодіння АДРЕСА_1 та зобов`язати їх звільнити домоволодіння від особистих речей.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 18.11.2014 у позові відмовлено.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із його необґрунтованості, оскільки предмет іпотеки не був придбаний за отримані за кредитним договором кошти, що унеможливлює виселення відповідачів із житла без надання їм іншого жилого приміщення.

Позивач ТОВ «Кредитні ініціативи» оскаржив рішення суду першої інстанції, вказує на його незаконність та необґрунтованість, посилається загалом на ті самі обставини та норми права, якими обґрунтовувався позов. Окрім цього, як на підтвердження своїх доводів щодо необхідності захисту набутого права власності вказує на правову позицію, висловлену Верховним Судом у постанові від 16.12.2020 у справі № 182/7347/18, яку суду, на думку позивача, належало застосувати, а саме, про те, що:

«Застосовуючи до регулювання до спірних правовідносин положення статті 116 ЖК Української РСР, та відмовляючи у задоволенні позовних вимог суди не звернули увагу на те, що він обґрунтовував позовні вимоги не тільки тим, що вони систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим їх спільне проживання з позивачем у спірному житловому приміщенні, а й посилаючись на те, що він як власник майна відповідно до статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у користуванні його власністю, зокрема вимагати виселення відповідачів, яким він надав право користування зазначеним житловим приміщенням тимчасово, на період його проживання за межами України.

З огляду на підстави заявленого позову, застосуванню підлягають положення статей 391, та глави 32 «Право користування чужим майном» ЦК України, оскільки застосування до регулювання житлових відносин положень ЖК Української РСР, прийнятого 30 червня 1983 року не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм ЦК України (правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20)).

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

Статтею 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту, зокрема відповідно до пункту 4 частини першої зазначеної норми, сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.».

Апелянт послався також на висловлену Верховним Судом у справі № 761/5115/17 (постанова від 04.09.2019) правову позицію про негаторний позов як належний спосіб захисту права користування майном.

Виходячи з наведеного та з наявності права вимагати усунення перешкод у здійсненні права власності на нерухоме майно позивач просив рішення суду скасувати, позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача ТОВ «Кредитні ініціативи» Дорош І.І., яка апеляцію підтримала, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України за відсутності інших учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторони, суд приходить до такого.

Встановлено, що за кредитним договором від 20.04.2007 № 43/8-07 Закрите акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (у подальшому Публічне акціонерне товариство) надало ОСОБА_1 на ремонт і облаштування житла кредит у розмірі 12000,00 євро на строк по 19.04.2017 зі сплатою за нього 13% річних (а.с. 7-9).

На підставі іпотечного договору № 88/23-2007, укладеного ЗАТ «Промінвестбанк» (іпотекодержателем) із ОСОБА_1 (іпотекодавцем) 23.04.2007 і посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Тромпак Н.В. за реєстровим № 1491, виконання зобов`язань позичальником було забезпечено іпотекою домоволодіння загальною площею 264,0 кв. м у складі житлового будинку (літ. А) житловою площею 123,6 кв. м, майстерні (літ. Б), свинарника (літ. В), сараю (літ. Г), вбиральні (літ. Д), споруд (1-3), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 і, як зазначено в іпотечному договорі, належить ОСОБА_1 на праві власності згідно зі Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії ЯЯЯ № 198657, виданим Виконавчим комітетом Чомонинської сільської ради 04.07.2006 на підставі рішення № 7 від 05.05.2006, зареєстроване ТОВ «Мукачівське районне бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 04.07.2006 у книзі 1, номер запису 336, номер витягу: 11117520, реєстраційний номер: 15271305 (а.с. 10-12).

За умовами п.п. 5.1., 5.2. іпотечного договору іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки в разі порушення позичальником зобов`язань за кредитним договором, може застосувати позасудові способи звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, у тому числі, продати предмет іпотеки, прийняти його у свою власність.

17.12.2012 ПАТ «Промінвестбанк» (Первісний кредитор) уклало з ТОВ «Кредитні ініціативи» (Новим кредитором) договір про відступлення прав вимоги, за наслідками виконання якого стало кредитором ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором та іпотекодержателем за іпотечним договором, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 27.10.2020 № 229848501 (а.с. 13-14, 18-28).

Цією інформацією з державних реєстрів підтверджується також, що ОСОБА_1 з 04.07.2006 був зареєстрованим власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 , виданого Виконкомом Чомонинської сільської ради 04.07.2006, а ТОВ «Кредитні ініціативи» було іпотекодержателем вищевказаного нерухомого майна і 19.07.2018 була здійснена державна реєстрація права власності на житловий будинок загальною площею 264,0 кв. м АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 19.07.2018, виданого приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Барановою Ж.В. за реєстровим № 360.

Таким чином, будинок (домоволодіння), який передавалася в іпотеку, був придбаний не за рахунок коштів, одержаних у кредит за договором від 20.07.2007 № 43/8-07. Відповідачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 зареєстровані в будинку АДРЕСА_1 (а.с. 15, 47, 48).

Ці обставини ніким не заперечуються.

25.11.2019 ТОВ «Кредитні ініціативи» надсилало ОСОБА_1 і ОСОБА_2 рекомендованим поштовим відправленням вимогу від 22.11.2019 про добровільне виселення з будинку як новий власник будинку, просило в порядку ст. 391 ЦК України звільнити житло, знятися з реєстрації в ньому, звільнити приміщення від особистих речей і попередило про можливість звернення до суду в разі невиконання вимоги (а.с. 16-17). Даних про отримання вимоги адресатами в справі немає.

Набуте в законний спосіб право власності на нерухоме майно підлягає захисту, а власник управі вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоча б такі і не були пов`язані з позбавленням володіння майном (ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 319, 321, глава 29 ЦК України, нормативні акти в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин). Проте, пред`являючи позов, банк не врахував, що стосовно виселення особи з будинку, який є предметом іпотеки, що не був придбаний за рахунок коштів, одержаних у кредит за договором, борг за яким стягується, законом установлені істотні особливості та додаткові умови.

Відповідно до положень ст. 40 ч.ч. 1, 2 Закону України «Про іпотеку» (Закон № 898-IV):

звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей;

виселення проводиться у порядку, встановленому законом;

після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги;

якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Аналогічні положення містяться у частинах 1 і 3 статті 109 ЖК України, водночас частиною 2 цієї статті передбачено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення; постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Ґрунтуючись на цих положеннях закону та на інших нормах зазначених законодавчих актів, ЦК України, Верховний Суд України у постановах від 18.03.2015 у справі № 6-39цс15, від 16.12.2015 у справі № 6-1469цс15 і в ряді інших постанов сформулював правову позицію, відповідно до якої за змістом ст.ст. 39, 40 Закону № 898-IV, ст. 109 ЖК України особам, які виселяються з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається постійне житло тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла; постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду.

У подальшому така правова позиція була неодноразово підтверджена і Верховним Судом у контексті також Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 та практики Європейського суду з прав людини щодо регулювання відносин власності та житлових відносин (до прикладу, в постанові від 31.10.2018 у справі № 753/12729/15-ц, в постанові від 05.06.2019 у справі № 643/18788/15-ц), ця правова позиція наразі є усталеною. Серед іншого суд касаційної інстанції наголошував, що обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі ст. 109 ЖК України та ст. 40 Закону № 898-IV, є передбачуваними, а неповне чи неналежне інформування учасників відповідних торгів про обтяження майна, яке реалізується, є підставою для відшкодування збитків, що свідчить про наявність альтернативних способів захисту прав нового власника.

У випадку, що розглядається, ТОВ «Кредитні ініціативи» не просто набуло право власності на предмет іпотеки як, наприклад, сторонній покупець на торгах, який може не володіти необхідною інформацією щодо майна в повній мірі або така може не бути йому надана, а практично за шість років до набуття права власності на предмет іпотеки стало новим кредитором та іпотекодержателем стосовно ОСОБА_1 і на момент набуття права власності на житловий будинок було достеменно обізнане з дійсними обставинами щодо відповідного боргу та обтяжень предмета іпотеки, щодо проживання в будинку відповідачів.

Таким чином, не могло йтися про виселення відповідачів без надання іншого постійного жилого приміщення як таке.

Посилання позивача на постанову Верховного Суду від 16.12.2020 у справі № 182/7347/18 як на підтвердження обґрунтованості пред`явленого позову безпідставне, оскільки ця постанова ухвалена в справі за цілком інших фактичних обставин і незастосовна в спорі, що розглядається. Так, у цій справі вирішувався позов фізичної особи до інших фізичних осіб, які за усною згодою позивача на тимчасовий догляд жилого приміщення фактично без реєстрації в житлі користувалися належним позивачу жилим приміщенням під час його тривалої відсутності, про їх виселення без надання іншого жилого приміщення в порядку усунення перешкод у користуванні житлом, а також через порушення правил співжиття та руйнування житла. При цьому, відповідачка мала своє житло, в якому була зареєстрована. Саме в цьому контексті та за таких конкретних обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про належність вимоги про припинення користування відповідачами житлом шляхом їх виселення як способу захисту порушеного права власності позивача.

Міркування позивача про те, що негаторний позов є належним способом захисту права користування майном самі по собі є загальнозрозумілими і власне не впливають на суть спору, позаяк спосіб захисту права, який обирається позивачем, повинен відповідати вимогам закону, умовам договору та в усякому разі повинен бути ефективним за конкретних фактичних обставин справи. У даній справі обраний позивачем спосіб захисту права не відповідає приписам закону та не може тягти задоволення позову. Розпорядившись своїми цивільними та процесуальними правами на власний ризик і розсуд, позивач пред`явив позов, для задоволення якого суд першої інстанції законних підстав не мав (ст.ст. 11-16, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 43, 49, 76-82 ЦПК України).

Відтак, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини, ухвалив рішення з додержанням норм процесуального права, чого доводи апеляції не спростовують, тому на підставі ст. 375 ЦПК України скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. 367 ч. 1, ст. 376 ч. 1 п. 1, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» залишити без задоволення, а рішення Мукачівського міськрайонного суду від 17 травня 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 17 грудня 2021 року.

Судді