_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 947/8355/20
Провадження № 2/947/700/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.12.2021 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Маломуж А.І.,

за участі секретаря судового засідання Месропянцевої О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про визнання права особистої власності щодо майна, придбаного у шлюбі,-

В С Т А Н О В И В:

04.03.2020 року позивачка звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про розірванння шлюбу та визнання права особистої власності щодо майна, придбаного у шлюбі.

В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що 07 червня 2019 року вона уклала шлюб з ОСОБА_2 , який зареєстрований у Приморському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 738.

У період шлюбу вона придбала автомобіль «Subaru Impreza» НОМЕР_1 на кошти, які подарували особисто їй як подарунок під час підготування до весілля батьки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Вона придбала автомобіль «Subaru Impreza» НОМЕР_1 , але оформила його на свого чоловіка адже між ними була домовленість, що переважно він буде керувати автомобілем у їх сумісних поїздках.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 13.04.2021 року роз`єднано позовні вимоги, позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про визнання права особистої власності щодо майна, придбаного у шлюбі виділено в окреме провадження.

Провадження у цивільній справі № 947/8355/20 відкрито ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 21.04.2020 року. Справу призначено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи.

В подальшому ухвалою суду від 22.05.2020 року порядок розгляду справи змінено зі спрощеного на загальний позовний та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 13.10.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Відповідно до розпорядження від 28.08.2021 року в. керівника апарату суду було призначено повторний авторозподіл справи.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Маломуж А.І.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 06.09.2021 року прийнято позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про визнання права особистої власності щодо майна, придбаного у шлюбі до розгляду. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси 12.10.2021 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили суд позовні вимоги задовольнити повністю.

Відповідач в судове засідання не з`явилась, повідомлений належним чином, надав відзив, відповідно до якого, у задоволені позову просиві відмовити посилаючись на те, що 12.06.2019 року в ТСЦ 5142 ОСОБА_2 придбав автомобіль Subaru Impreza 2003 р.в., д.н. НОМЕР_1 за договором купівлі/продажу. Право власності на автомобіль було набуте належним чином, з продавцем розрахунок проводив особисто ОСОБА_2 . Також повідомив суду, що до весілля 31.10.2018 року ОСОБА_2 продав автомобіль Hyundai Accent, 2008 р.в., д.н. НОМЕР_2 та 26.01.2018 р. автомобіль Subaru Impreza, 2006 р.в., д.н. НОМЕР_3 . Отже, доводи позивача, які грунтуються лише на показах свідків, спростовуються тим, що відповідач до покупки спірного автомобіля мав у власності два інших автомобіля та продав їх незадовго до весілля та відповідно мав кошти на придбання автомобіля.

Представник відповідача неодноразово надавав клопотання про відкладення, в судове засідання не з`явився, доказів поважності пропуску судового засідання не надав.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні повідомила, що вона є подругою позивачки, була присутня на весіллі, на час укладення шлюбу ОСОБА_2 не працював, жив за кошти позивачки, а позивачка ОСОБА_1 працювала, батьки позивачки на день народження їй подарували 5000 дол США, у відповідача до шлюбу були автомобілі, проте він їх продав, щоб повернути борги,

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні повідомила, що вона є подругою позивачки, була присутня на весіллі, на час укладення шлюбу ОСОБА_2 не працював, допомагав позивачці відсилати посилки, не знає чи отримував за це кошти, а позивачка ОСОБА_1 працювала, батьки позивачки на день народження їй подарували 5000 дол США, їздив на спірному автомобілі відповідач, оскільки автомобіль було придбано на потреби сім`ї.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні повідомила, що вона є подругою позивачки, була присутньою на весіллі, на час укладення шлюбу ОСОБА_2 не працював, йому допомагали батьки позивачки, сторони проживали у квартирі позивачки, а позивачка ОСОБА_1 працювала, батьки позивачки на день народження їй подарували гроші.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши всі обставини по справі та перевіривши їх доказами, суд дійшов такого висновку.

Судом встановлено, 07 червня 2019 року сторони уклали шлюб, який зареєстрований у Приморському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 738.

У період шлюбу, а саме 12.06.2019 року, на ім`я відповідача було зареєстровано автомобіль «Subaru Impreza», 2003 р.в., д.н. НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою РСЦ ГСЦ МВС в Одеській області від 19.06 2020 року № 31/15-60аз

Відповідно до статті 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

Згідно зі статтею 57 СК України, у редакції на час укладення сторонами шлюбу, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У ч. 7 цієї статті передбачено, якщо у придбання майна вкладені, крім спільних коштів, і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

І саме той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей (ч. 1 ст. 59 СК України).

У статті 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також вказано, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

У постановаі ВП ВС від 22.09.2020 № 214/6174/15-ц (14-114цс20) зроблено висновок, що за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу.

Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції», пункти 69 і 73).

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Із системного аналізу норм статей 57, 60, 63, 66-68, 70 СК України видно, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

У позовній заяві позивачка посилалася на те, що спірний автомобіль є її особистою приватною власністю, оскільки грошові кошти для придбання цього автомобіля у розмірі 5000 дол США. їй подарували її батьки на весілля

Згідно з ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч. 1 ст. 718 ЦК України).

Частинами 4, 5 ст. 718 ЦК України, визначено, що договір дарування рухомих речей, які мають особливу цінність, укладається у письмовій формі. Передання такої речі за усним договором є правомірним, якщо суд не встановить, що обдаровуваний заволодів нею незаконно. Договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Однак позивачкою не доведено, що грошові кошти у розмірі 5000 дол. США набуті нею на підставі письмового договору дарування чи грошові кошти для придбання автомобіля належали їй особисто, чи те що саме ці кошти вона витратила на придбання автомобіля.

З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку, що надані позивачкою докази не є належними доказами на підтвердження придбання у шлюбі спірного автомобіля за її особисті кошти.

Суд звертає увагу, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину у ЦК України визначені прямо (ч. 2 ст. 937, ч. 3 ст. 949 ЦК України).

Суд не приймає до уваги посилання позивачки щодо того, що спірний автомобіль був придбаний у шлюбі не за сумісні кошти подружжя, а за власні кошти позивачки, які вона отримала у дар від своїх, оскільки належними та допустимими доказами ці обставини не підтверджені, правомірність договору про придбання автомобіля не оспорена, а факт дарування грошей позивачці її батьками не може доводитися свідченнями свідків.

Згідно з ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом.

Згідно з ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що позивачка не надала суду належних доказів того, що спірний автомобіль марки «Subaru Impreza», 2003 р.в., д.н. НОМЕР_1 , придбаний у шлюбі за її особисті кошти, тому у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити у повному обсязі у зв`язку з недоведеністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із відмовою в задоволенні позовних вимог судові витрати позивачки слід залишити за позивачкою.

Керуючись ст. ст. 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про визнання права особистої власності щодо майна, придбаного у шлюбі.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання Одеському апеляційному суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 20.12.2021 року.

Суддя Маломуж А. І.