Справа № 428/9466/20
Провадження № 22-ц/810/694/21
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2021 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Лозко Ю.П.

суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Сінько А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 09 червня 2021 року ухвалене судом у складі: ОСОБА_2 в приміщенні того ж суду

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики,

встановив:

У листопаді 2020 року позивачка ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаними вище позовом який мотивований тим, що 11 серпня 2020 року між нею та відповідачкою укладено договір позики, за яким позивачка передала у власність відповідачки грошові кошти в розмірі 729,89 євро та 435,13 доларів США, які остання зобов`язалася повернути у строк до 15 вересня 2020 року, проте, станом на час звернення до суду з даним позовом взяті на себе зобов`язання відповідачка не виконала.

Станом на 03 листопада 2020 року загальна сума основного боргу по курсу НБУ становить 36 734,06 гривень та пеня у розмірі 0,5 % від простроченої суми за кожен день прострочення на дату складення позову становить 8 999,84 гривень, тому просила суд стягнути з відповідачки на її користь борг за договором позики, який складає 45 733,90 гривень, з яких: 36 734,06 гривень основний борг + 8999,84 гривень пені.

У подальшому позивачка змінила підстави позову, та вказала що під час складання позовної заяви була допущена помилка щодо дати укладення договору позики. Так, у тексті позовної заяви зазначається, що договір позики укладений 11 серпня 2020 року, разом з цим, його укладено 07 серпня 2020 року, коли позивачка, як позикодавець передала відповідачці як позичальнику у власність грошові кошти, які нею отримані про що свідчить розписка, складена власноруч ОСОБА_1 11 серпня 2020 року у присутності свідків.

Відповідачка ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним вище зустрічним позовом до ОСОБА_3 в якому просила визнати недійсним договір позики від 11 серпня 2020 року, як такого, що вчинений під впливом обману.

Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що 27 червня 2020 року між сторонами укладений Договір поставки № 27/06, і правовідносини між позивачкою та відповідачкою будувались виключно на підставі цього договору.

У серпні 2020 року до магазину розташованому у місті Кремінна Луганської області, який орендував чоловік позивачки, приїхала ОСОБА_4 та повідомила ОСОБА_1 про необхідність укладення додаткових документів до Договору поставки з метою продовження співробітництва з ОСОБА_3 , при цьому ОСОБА_4 надала ОСОБА_1 заздалегідь підготовлений на комп`ютері підготовлений проект документу з текстом, якій остання мала переписати власноруч, і підписати цей документ та передати ОСОБА_4 .

ОСОБА_1 виконала всі умови, на яких наполягала ОСОБА_4 та передала їй складений документ, а також на вимогу ОСОБА_4 склала розписку про отримання від ОСОБА_3 у борг 729,89 євро (32,7 по курсу НБУ) та 435,13 доларів США (27,85 по курсу НБУ), проте, насправді ОСОБА_1 ані від ОСОБА_4 , ані від ОСОБА_3 07 серпня 2020 року жодних коштів не отримувала у борг. Відповідачка 11 серпня 2020 року у магазині, де працювала позивачка, присутня не була та не підписувала розписку від 11 серпня 2020 року. ОСОБА_4 умисно ввела ОСОБА_1 в оману та під наміром укладення додаткових документів до Договору поставки вказала на необхідність складення розписки про отримання нею коштів, які останній не передавались у борг.

У змісті свого позову від 03 листопада 2020 року ОСОБА_3 вказує, що передала ОСОБА_1 729,89 євро та 435,13 доларів США, і тим самим замовчує існування обставин стосовно відсутності факту передавання коштів останній у борг 07 серпня 2020 року, що свідчить про наявність обману у діях ОСОБА_3 .

Обставини щодо передачі ОСОБА_3 коштів ОСОБА_1 не відповідають дійсності, так як остання ці кошти не отримувала у борг. При цьому, у діях ОСОБА_4 щодо вказівки скласти розписку є ознаки умислу, оскільки вона цілеспрямовано приїхала у місто Кремінна Луганської області до ОСОБА_1 для того, щоб остання склала розписку, проте не бажала укладати договір позики з ОСОБА_3 , бо під час написання розписки керувалася вказівками ОСОБА_4 , яка під приводом складання додаткових документів до Договору поставки надала підготовлений проект розписки з метою щоб ОСОБА_1 його власноруч переписала та поставила свій підпис. Недійсні обставини стосовно передавання ОСОБА_3 , ОСОБА_1 коштів за договором позики від 11 серпня 2020 року мають істотне значення для зазначеного договору позики, оскільки, звернувшись до суду з вказаним позовом ОСОБА_3 намагається стягнути з ОСОБА_1 кошти, які передавались позивачці. Зокрема, розписка від 11 серпня 2020 року складалась ОСОБА_1 у місті Кремінна Луганської області, а не у місті Краматорськ Донецької області, що на думку останньої вкотре свідчить про недійсність обставин щодо укладення між сторонами договору позики.

Рішенням позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 стягнення боргу за договором позики задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 11 серпня 2020 року в сумі 35 992, 22 гривень.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики відмовлено.

Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_1 посилаючись на обставини, якими обґрунтовуються вимоги сторін вказує, що суд дійшов помилкових висновків про часткове задоволення позову ОСОБА_3 та про відмову в задоволенні її зустрічного позову з підстав наведених у змісті оскаржуваного рішення, оскільки фактично грошові кошти у розмірі 729, 89 євро та 435,13 доларів США, не від ОСОБА_5 ні від ОСОБА_3 07 серпня 2020 року, у борг скаржниця не отримувала, а спірні правовідносини сторін виникли виключно за договором поставки від 27 червня 2020 року укладеного між нею та ФОП ОСОБА_3 ; 11 серпня 2020 року скаржницю було введено в оману та під наміром укладення додаткових документів до договору поставки, була складена розписка про отримання грошових коштів у борг; грошові одиниці як центи не використовуються, тобто фактично сама розписка спростовує передачу грошової суми в даних одиницях, крім того, складалась ОСОБА_1 у місті Кремінна Луганської області, а не у місті Краматорськ Донецької області, що скаржниця вважає свідчить про недійсність обставин щодо укладення договору позики, тому просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 та задовольнити її зустрічний позов.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивачка ОСОБА_3 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_6 посилаючись на необґрунтованість доводів скарги ОСОБА_1 та законність рішення суду першої інстанції, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення скаржниці та її представника адвоката Юрченка В.Г. за доводами апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши її доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У прохальній частині апеляційної скарги, ОСОБА_1 просить скасувати повністю рішення суду першої інстанції від 09 червня 2021 року, проте, за змістом апеляційної скарги, скаржниця не погоджується з рішенням суду щодо задоволення позову ОСОБА_3 у вказаній вище частині та відмови в задоволенні її зустрічних вимог, тому предметом апеляційного перегляду є рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором позики у розмірі 35 992, 22 гривень та відмови в задоволенні зустрічного позову відповідачки.

Відповідно до ст.263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду в оскаржуваній частині відповідає.

Ухвалюючи рішення в оскаржуваній частині, суд врахував позиції Великої Палати Верховного Суду викладені у постановах від 23 жовтня 2019 року по справі №723/304/16-ц, та від 27 листопада 2019 року по справі № 340/385/17, позицію Верховного Суду викладену у постанові від 24 лютого 2020 року по справі № 517/123/16-ц, і виходив з того, що 11 серпня 2020 року ОСОБА_1 власноручно склала розписку, яка за вимогами статті 1047 ЦК України підтверджує факт укладення між сторонами договору позики, за умовами якого відповідачка отримала позику в розмірі 729,89 євро та 435,13 доларів США, проте, у визначений строк, а саме до 15 вересня 2020 року грошові кошти не повернула, отже не виконала взяті на себе зобов`язання, за вказаним договором, при цьому зміст цієї розписки не містить даних, які б свідчили про її складення у зв`язку із здійсненням сторонами підприємницької діяльності або у зв`язку із виконанням будь-якого іншого договору, в тому числі договору поставки, а відповідачкою в свою чергу не доведено, що під час надання позики та складення розписки існували обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого правочину, і воля останньої не відповідала перебуванню у позикових відносинах, породжених договором позики, при цьому не надано будь яких доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_3 будь-яких умисних дій, спрямованих на введення ОСОБА_1 в оману під час складення розписки, текст якої є чітким та зрозумілим, а твердження останньої стосовно того, що вона первинно була складена в місті Кремінна Луганської області, і у зв`язку з її заборгованістю перед ОСОБА_7 за договором поставки не підтверджуються жодними доказами, тому суд дійшов висновку про задоволення позову ОСОБА_3 в частині вимог про стягнення з відповідачки ОСОБА_1 суми неповернутої позики за договором від 11 серпня 2020 року в національній валюті України, розмір якої еквівалентний 729,89 євро та 435,13 доларів США, станом на час ухвалення судом рішення у сумі 35 992, 22 гривень, та про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15 та у постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі №524/4946/16 -ц.

Відповідно до статті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до статті 533 ЦК грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

За вимогами ст. 13 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Предметом позову є матеріально правова вимога позивача до відповідача щодо якої вона просить ухвалити рішення, а підставою обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Судом першої інстанції встановлені та матеріалами справи підтверджуються такі факти та обставини справи.

Позивачкою ОСОБА_3 на підтвердження підстав позову, надана розписка від 11 серпня 2020 року, згідно якої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , видала цю розписку ОСОБА_8 про те, що вона, ОСОБА_1 , 07 серпня 2020 року взяла у борг грошові кошти в сумі 729,89 євро та 435,13 доларів США по курсу НБУ (32,7 та 27,85). Зазначену суму зобов`язується повернути у строк до 31 серпня 2020 року, «з переходом трохи» до 15 вересня 2020 року. У випадку неповернення у зазначений строк зобов`язується нести відповідальність згідно діючих вимог законодавства, а також сплатити ОСОБА_3 пеню у розмірі 0,5% від суми боргу за кожний день прострочення. У розписці також зазначено, що вона складена власноручно та у присутності свідка ОСОБА_9 .

Вимогу ОСОБА_3 про сплату заборгованості від 13 жовтня 2020 року отримано ОСОБА_10 23 жовтня 2020 року, про що свідчить підпис останньої та допис під текстом вимоги.

Отже, судом першої інстанції вірно встановлено, що 11 серпня 2020 року відповідачка ОСОБА_10 власноручно склала розписку, яка згідно статті 1047 ЦК України підтверджує факт укладення між сторонами договору позики, за умовами якого остання отримала позику в розмірі 729,89 євро та 435,13 доларів США,визначену сторонами у іноземній валюті. При цьому, ця розписка складена відповідачкою як фізичною особою, без зазначення про те, що вона складена у зв`язку із здійсненням сторонами підприємницької діяльності або у зв`язку із виконанням будь-якого іншого договору, в тому числі договору поставки. Суму позики у визначений строк, а саме до 15 вересня 2020 року відповідачка не повернула, що свідчить про обґрунтованість вимог ОСОБА_3 в частині стягнення з відповідачки ОСОБА_1 суми неповернутої позики в національній валюті України, розмір якої еквівалентний 729,89 євро та 435,13 доларів США.

Обставини на які посилається позивачка ОСОБА_3 в обґрунтування позовних вимог щодо стягнення з відповідачки ОСОБА_10 суми позики за вказаним вище договором, також підтверджуються показами допитаних судом свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .

Обставин щодо недостовірності змісту розписки та її недійсності на які посилалась відповідачка судом першої інстанції не встановлено, зокрема, суд вірно виходив з того, що факт зазначення в договорі поставки іншої адреси ОСОБА_3 , ніж та адреса, за якою згідно показань свідків була складена розписка та передавалися кошти, не впливає на достовірність змісту розписки, оскільки ОСОБА_3 має право надавати кошти у борг та отримувати відповідні розписки за будь-якою адресою, а наявність у тексті розписки точних сум боргу в іноземній валюті, включно із сотими одиницями, не впливає на достовірність тексту розписки та не свідчить про її недійсність. При цьому судом правильно зауважено, що стягнення боргу, який було надано в іноземній валюті, із визначенням його еквіваленту у гривні не суперечить законодавству України та практиці Верховного Суду. Зокрема, Верховним Судом визнана помилковою практика лише щодо стягнення боргу одночасно з визначенням у іноземній валюті та в еквіваленті у гривні.

З урахуванням того, що в данному випадку позивачка ОСОБА_13 просила визначити суму боргу у гривні за курсом НБУ, суд першої інстанції вірно визначив розмір боргу виходячи з офіційного курсу НБУ гривні до долара США на день ухвалення рішення, у сумі 35 992, 22 гривень.

Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину (постанова Верховного Суду від 24 лютого 2020 року по справі № 517/123/16-ц).

За вимогами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Судом також встановлено, що відповідно до копії Договору поставки № 27/06, укладеного 27 червня 2020 року між фізичною-особою підприємцем ОСОБА_3 (надалі постачальник) та фізичною-особою підприємцем ОСОБА_1 (надалі покупець), в порядку та на умовах, визначених цим Договором, постачальник передає у власність покупцеві, а покупець приймає та оплачує продукцію (надалі товар (одяг), загальна кількість, часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура), одиниця виміру, ціна за одиницю виміру та загальна ціна яких визначена Сторонами у видаткових накладних на поставляємий товар (п. 1.1. Договору).

За пунктом 5.2. вищевказаного договору, розрахунки за кожну партію товару здійснюються шляхом перерахування покупцем грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника або в касу постачальника у день поставки товару.

За правилами статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За статтею 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Доказів напідтвердження підстав зустрічного позову ОСОБА_1 матеріали справи не містять.

Отже, суд вірно виходив з того, що відповідачкою ОСОБА_1 не доведено, що під час надання позики та складення вказаної вище розписки існували обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого правочину, і що воля відповідачки не відповідала перебуванню у позикових відносинах, породжених договором позики, а також не надано доказів того, що ОСОБА_3 вчиняла будь-які умисні дії, направлені на введення в оману ОСОБА_1 під час складення розписки, текст якої є чітким та зрозумілим, а твердження останньої про те, що розписка первинно була складена в місті Кремінна Луганської області та була складена у зв`язку із заборгованістю ОСОБА_1 за вказаним вище договором поставки не підтверджуються жодними доказами, та дійшов правильного висновку про необґрунтованість вимог за зустрічним позовом про визнання недійсним договору позики від 11 серпня 2020 року як такого, що вчинений під впливом обману.

За вказаних вище обставин, колегія суддів вважає вірними висновки суду про доведеніть позивачкою ОСОБА_3 підстав позову у вказаній вище частині, та необґрунтованість зустрічних позовних вимог відповідачки ОСОБА_1 .

Доказів які б спростували висновки суду скаржницею не надано.

Порушення судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає вірними і обґрунтованими висновки суду про часткове задовлення позову ОСОБА_3 та про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , з наведених вище підстав.

Доводи апеляційної скарги за своїм змістом та суттю загалом є обґрунтуванням зустрічних позовних вимог скаржниці та запереченнями проти позовних вимог ОСОБА_3 , які враховані та розглянуті судом, про що наведено у змісті рішення суду, і зводяться до власного тлумачення норм законодавства щодо спірних відносин сторін, незгоди з висновками суду стосовно встановленних обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, яким суд надав належну правову оцінку, також зводяться до переоцінки доказів у справі.

Отже, доводи скарги ОСОБА_1 не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 09 червня 2021 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова Луганського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Дата складення повної постанови - 13 грудня 2021 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.В. Кострицький

М.В. Назарова