провадження 2/201/111/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2021 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Храмцевич Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» і Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит капітал», третя особа ОСОБА_2 про захист прав споживача і визнання кредитного договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 24 листопада 2014 року звернулася до суду з позовом до відповідачів ПАТ «Універсал Банк» і ТОВ «Фінансова компанія «Кредит капітал» про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним, позовні вимоги неодноразово змінювалися, доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах посилається на те, що 30 вересня 2013 року в приміщенні Дніпропетровського Бізнес-відділення № 5 ПАТ «Універсал Банк» за адресою 49005, м. Дніпропетровськ, пр. Карла Маркса, 13/15, вона уклала кредитний договір № СL141954, цей договір є договором споживчого кредиту, виходячи з предмету договору. За договором споживчого кредиту позивачка повинна повернути кредит та сплатити відсотки за користування коштами.

Згідно п. 4.3 Договору «Позичальник зобов`язується щомісячно ... здійснювати погашення щомісячних платежів шляхом зарахування .... відповідних сум коштів на поточний рахунок позичальника. Позичальник доручає Кредитору самостійно направляти кошти на погашення заборгованості Позичальника».

Це фактично є контролюванням банком напрямку використання грошових коштів клієнта, на що банк не має права згідно ст. 1066 ч. З ЦК України. Поповнення поточного рахунку не є платежем на погашення кредиту та відсотків за користування ним за кредитним договором в силу приписів ст. 1049 ч. З ЦК України. За умовами договору позичальник не в змозі ініціювати платежі на погашення «щомісячних платежів» оскільки такого права за умовами договору в нього не передбачено та відсутні необхідні реквізити кредитора ПАТ «Універсал Банк».

Таким чином ініціювання платежу на погашення кредиту та відсотків за користування коштами можливо лише однією стороною договору - ПАТ «Універсал Банк» - шляхом договірного списання коштів з поточного рахунку. Проте відповідно до закону «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ст. 20 - право ініціювання переказу: 20.1. Ініціатором переказу може бути платник, а також отримувач у разі ініціювання переказу за допомогою платіжної вимоги при договірному списанні та в інших випадках, передбачених законодавством, і стягувач, що отримує відповідне право виключно на підставі визначених законом виконавчих документів у випадках, передбачених законом.

Отже, на думку позивача, п. 4.3. договору щодо ініціювання переказу порушує принцип рівності сторін, оскільки згідно закону «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» право ініціювання переказу є і у платника; п. 4.3 Договору суперечить нормам ст. 20 закону «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», що є порушенням прав споживачів згідно ст. 21 ч. 1 п. 4 закону «Про захист прав споживачів». Порушене право підлягає захисту. За період з 2014 по 2017 рік банком не надані документи, які б підтверджували переказ коштів на виконання кредитного договору № СLІ41954. Це також є підставою недійсності кредитного договору, а надані на виконання ухвали суду документи відповідача, на думку позивач, (меморіальний ордер, виписка з рахунку) позивач вважає фальшивими.

Таким чином, позивач вважає, що порушені її права, в добровільному порядку не вирішено, просила вирішити питання по її позовних вимогах та визнати вказаний кредитний договір недійсним, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі.

Представники відповідачів в письмовому зверненні до суду з заявленими позовними вимогами не погодилися, вказавши на те, що все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобов`язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і будь-якої шкоди не завдавали, на звернення позивача надавали своєчасно відповіді. Позовні вимоги безпідставні, просили в задоволенні позову відмовити в повному обсязі і справу розглянути без їх участі.

Третя особа ОСОБА_2 та/або його представник в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином в порядку ст. 130 ЦПК України, про причини неявки суду не повідомили; суд вважає причину неявки в судове засідання не поважною і може свідчити про зловживання своїми правами, оскільки вказане відбувалося неодноразово і тривалий час, порушуються строки розгляду справи, породжується тяганина. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності третьої особи.

З`ясувавши думку сторін, третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України.

В судовому засіданні встановлено, що дійсно 30 вересня 2013 року в приміщенні Дніпропетровського Бізнес-відділення № 5 ПАТ «Універсал Банк» за адресою 49005, м. Дніпропетровськ, пр. Карла Маркса, 13/15, позивач уклала кредитний договір № СL141954, цей договір є договором споживчого кредиту, виходячи з предмету договору.

30 вересня 2013 року між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 був укладений договір № 010758363 банківського обслуговування фізичної особи та відкритий рахунок № НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ). Даний договір був укладений з метою надання ОСОБА_1 кредиту та здійснення операцій щодо повернення отриманого кредиту відповідно до умов кредитного договору № CL141954 від 30 вересня 2013 року.

30 вересня 2013 року між цими ж сторонами був укладений кредитний договір № CL141954, пунктом 4.3 якого передбачено, що позичальник зобов`язаний здійснювати погашення заборгованості шляхом зарахування відповідних сум грошових коштів на свій поточний рахунок, вказаний у додатках до кредитного договору. Для видачі кредиту та погашення заборгованості за ним позичальнику ОСОБА_1 був відкритий рахунок № НОМЕР_3 ( НОМЕР_4 ) в рамках пакета послуг «Еліт», де складовими є: поточний рахунок для погашення кредиту № НОМЕР_3 1192224) + ощадний рахунок № 1192429 + карта Visa Gold.

За договором споживчого кредиту позивачка повинна повернути кредит та сплатити відсотки за користування коштами. Згідно п. 4.3 Договору «Позичальник зобов`язується щомісячно ... здійснювати погашення щомісячних платежів шляхом зарахування .... відповідних сум коштів на поточний рахунок позичальника. Позичальник доручає Кредитору самостійно направляти кошти на погашення заборгованості Позичальника».

Позивач стверджує, що це фактично є контролюванням банком напрямку використання грошових коштів клієнта, на що банк не має права згідно ст. 1066 ч. З ЦК України. Поповнення поточного рахунку не є платежем на погашення кредиту та відсотків за користування ним за кредитним договором в силу приписів ч. 3 ст. 1049 ЦК України. За умовами договору позичальник не в змозі ініціювати платежі на погашення «щомісячних платежів» оскільки такого права за умовами договору в нього не передбачено та відсутні необхідні реквізити кредитора ПАТ «Універсал Банк».

Таким чином, на думку позивача, ініціювання платежу на погашення кредиту та відсотків за користування коштами можливо лише однією стороною договору - ПАТ «Універсал Банк» - шляхом договірного списання коштів з поточного рахунку. А відповідно до закону «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ст. 20 - право ініціювання переказу: 20.1. Ініціатором переказу може бути платник, а також отримувач у разі ініціювання переказу за допомогою платіжної вимоги при договірному списанні та в інших випадках, передбачених законодавством, і стягувач, що отримує відповідне право виключно на підставі визначених законом виконавчих документів у випадках, передбачених законом.

Таким чином, на думку позивача, п. 4.3. договору щодо ініціювання переказу порушує принцип рівності сторін, оскільки згідно закону «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» право ініціювання переказу є і у платника.

Відповідно до ч. 1 ст. 20З ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Як зазначено вище, п. 4.3 Договору суперечить нормам ст. 20 закону «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», що є порушенням прав споживачів згідно ст. 21 ч. 1 п. 4 закону «Про захист прав споживачів». Порушене право підлягає захисту. За своїм змістом п. 4.3 Договору суперечить ст. 27 ЦК України, оскільки обмежує права позивача (ст. 1074 ЦК України).

У відповідності до ст. 215 ч. 1 ЦК України «Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1...ст. 203 цього Кодексу». В ч. З ст. 215 ЦК України зазначено, «якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин)».

За період з 2014 по 2017 рік банком не надані документи, які б підтверджували переказ коштів на виконання кредитного договору № СLІ41954, що, на думку позивача, також є підставою недійсності кредитного договору. Надані на виконання ухвали суду документи відповідача, як стверджує позивач, (меморіальний ордер, виписка з рахунку) позивач вважає фальшивими.

Стосовно третейського застереження позивач посилається на наступне. Відповідно до ст. 22 Закон України «Про захист прав споживачів», захист прав

споживачів здійснюється судом. Третейський суд не є судом, оскільки це недержавний орган. Згідно з п. 11 ст. 6 Закону «Про третейські суди» третейські суди не можуть розглядати справи, які відповідно до закону підлягають вирішенню виключно судами загальної юрисдикції.

Починаючи з 12 березня 2011 року умова договору, яка викладена в п. 9.2 кредитного договору щодо третейського розгляду спорів, суперечить п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», а тому є нікчемною, такою, що порушує права позивача, як споживача банківських послуг. Після укладення кредитного договору між сторонами виникли кредитні правовідносини, на які вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» також розповсюджуються. Ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» регулює питання не тільки надання споживного кредиту, але й правовідносини, які виникають між сторонами кредитного договору вже під час його дії.

Позивач вважає, що порушені її права, просила вирішити питання по її позовних вимогах та визнати вказаний кредитний договір недійсним, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі; відповідач проти цього заперечував, виник спір, в добровільному порядку його не вирішено.

Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом з`ясовано, що дійсно 30 вересня 2013 року в приміщенні Дніпропетровського Бізнес-відділення № 5 ПАТ «Універсал Банк» за адресою 49005, м. Дніпропетровськ, пр. Карла Маркса, 13/15, позивач уклала кредитний договір № СL141954, цей договір є договором споживчого кредиту, виходячи з предмету договору.

30 вересня 2013 року між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 був укладений договір № 010758363 банківського обслуговування фізичної особи та відкритий рахунок № НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ). Даний договір був укладений з метою надання ОСОБА_1 кредиту та здійснення операцій щодо повернення отриманого кредиту відповідно до умов кредитного договору № CL141954 від 30 вересня 2013 року.

30 вересня 2013 року між цими ж сторонами був укладений кредитний договір № CL141954, пунктом 4.3 якого передбачено, що позичальник зобов`язаний здійснювати погашення заборгованості шляхом зарахування відповідних сум грошових коштів на свій поточний рахунок, вказаний у додатках до кредитного договору. Для видачі кредиту та погашення заборгованості за ним позичальнику ОСОБА_1 був відкритий рахунок № НОМЕР_3 ( НОМЕР_4 ) в рамках пакета послуг «Еліт», де складовими є: поточний рахунок для погашення кредиту № НОМЕР_3 1192224) + ощадний рахунок № 1192429 + карта Visa Gold.

За договором споживчого кредиту позивачка повинна повернути кредит та сплатити відсотки за користування коштами. Згідно п. 4.3 Договору «Позичальник зобов`язується щомісячно ... здійснювати погашення щомісячних платежів шляхом зарахування .... відповідних сум коштів на поточний рахунок позичальника. Позичальник доручає Кредитору самостійно направляти кошти на погашення заборгованості Позичальника».

Позивач стверджує, що це фактично є контролюванням банком напрямку використання грошових коштів клієнта, на що банк не має права згідно ст. 1066 ч. З ЦК України. Поповнення поточного рахунку не є платежем на погашення кредиту та відсотків за користування ним за кредитним договором в силу приписів ч. 3 ст. 1049 ЦК України. За умовами договору позичальник не в змозі ініціювати платежі на погашення «щомісячних платежів» оскільки такого права за умовами договору в нього не передбачено та відсутні необхідні реквізити кредитора ПАТ «Універсал Банк».

На думку позивача, ініціювання платежу на погашення кредиту та відсотків за користування коштами можливо лише однією стороною договору - ПАТ «Універсал Банк» - шляхом договірного списання коштів з поточного рахунку. А відповідно до закону «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ст. 20 - право ініціювання переказу: 20.1. Ініціатором переказу може бути платник, а також отримувач у разі ініціювання переказу за допомогою платіжної вимоги при договірному списанні та в інших випадках, передбачених законодавством, і стягувач, що отримує відповідне право виключно на підставі визначених законом виконавчих документів у випадках, передбачених законом.

Таким чином, на думку позивача, п. 4.3. договору щодо ініціювання переказу порушує принцип рівності сторін, оскільки згідно закону «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» право ініціювання переказу є і у платника.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1067 ЦК України договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами. Банк зобов`язаний укласти договір банківського рахунка з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам.

Згідно з п. 6.3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів Україні» порядок відкриття банками рахунків та їх режими визначаються Національним банком України. Умови відкритті рахунку та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком та його клієнтом - власником рахунка.

Пунктом 1.5 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою № 492 Національного банку України 12 листопада 2003 року умови відкриття рахунку та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом, і не повинні суперечити вимогам цієї Інструкції.

Згідно з п. 1.1 договору № 010758363 банк відкриває клієнту банківські рахунки, випускає платіжні картки та здійснює банківське обслуговування клієнта, нараховую відсотки; клієнт користується послугами банку та сплачує їх вартість.

Відповідно до п. 2.3 цього договору за надання банківських послуг за договором банк нараховує і утримує з клієнта платежі та комісії згідно з тарифами банку.

У відповідності до ст. 659 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Крім того, відповідно до п. 17.5 Умов обслуговування рахунків, з якими погодилась позивачка, у разі розірвання договору клієнт зобов`язаний сплатити всі не сплачені платежі та комісії за отримані за договором послуги згідно з Тарифів банку та отримати залишки коштів, що зберігаються на його рахунках, а також повернути в банк платіжні картки і припинити користування послугами, передбаченими договором.

Таким чином, враховуючи, що банківський рахунок № НОМЕР_3 ( НОМЕР_4 ) був відкритий за договором № 010758363 банківського обслуговування фізичної особи від 30 вересня 2013 року в рамках пакета послуг «Еліт», де складовими є: поточний рахунок для погашення кредиту № НОМЕР_3 1192224) + ощадний рахунок № НОМЕР_2 , при цьому поточний рахунок № НОМЕР_3 ( НОМЕР_4 ) відкритий для видачі кредиту та оплати кредиту за кредитним договором № CL141954 від 30 вересня 2013 року, договір банківського обслуговування фізичної особи від 30 вересня 2013 року № 010758363 не розірваний, а поточний рахунок № НОМЕР_5 ( НОМЕР_4 ) не закрито, оскільки такий був відкритий відповідно до кредитного договору № CL141954 від 30 вересня 2013 року та додаткових угод до нього з метою видачі кредиту і його погашення.

30 вересня 2013 року між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № СLІ41954, предметом якого було надання банком кредитних коштів у розмірі та на умовах зазначених у договорі та погоджених сторонами.

При підписанні оспорюваного договору (умов такого) позивач погодилась на умови надання кредиту як такі, що її влаштували, а сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов кредитного договору. Так, згідно п. 11.4 укладеного між сторонами договору позичальник, уклавши цей договір шляхом його підписання підтверджує, що позичальник до укладання ним цього договору був ознайомлений в письмовій формі з інформацією щодо умов кредитування та

орієнтованої сукупної вартості кредиту тощо, як це вимагає прав споживачів, та отримав відповідні документи від кредитора та погоджується з ними, зокрема: про відкриття поточного та позичкового рахунків...

Відповідно до п. 11.4 (б) позичальник також ознайомлений, розуміє та погоджується зі схемою кредитування та погашення кредиту, з умовами відкриття, ведення та закриття рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту, а також тарифами та всіма сумами коштів, які позичальник має сплатити за договором банківського рахунку у зв`язку з отриманням кредиту; з умовами закриття рахунку, зокрема, з тим, що такий рахунок позичальник має право закрити після погашення всієї заборгованості за цим договором. Факт ознайомлення позичальника з такими умовами підтверджується підписанням ним цього договору та договору банківського рахунку/договору про банківське обслуговування.

При цьому ч. 1 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за звернення фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, що беруть участь у справі.

Таким чином, розгляд цивільної справи здійснюється в межах предмета позову (що конкретно вимагає позивач), підстави позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і змісту позову (який спосіб захисту свого права він обрав).

Відтак, з моменту укладання кредитного договору між сторонами виникли кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання оспорюваних договорів застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування, що регулюється нормами Цивільного кодексу України, зокрема главами 16 та 71 ЦК України.

Згідно положень ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Ч. З ст. 203 ЦК України визначено, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За вимогами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. У визначенні ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін погоджені ним та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 266 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до змісту ч. 1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно ч. 1 ст. 215 підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частина першою- третьою, п`ятою та шостою ст..203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умова, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 629 ЦК України - договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Таким чином, в силу ст. 203 ЦК України, під час підписання кредитного договору, сторони, а зокрема позивач, виявили власне волевиявлення та вільну внутрішню волю щодо розуміння умов договору в тій редакції, в якій вони викладені, про що свідчить підписи позивача на кожному аркуші договору та його додаткових угодах.

Беручи до уваги вищезазначене, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «Універсал Банк» кредитний договір та його умови повністю відповідають діючому законодавству України, а обґрунтованих підстав для визнання його недійсним або окремих його частин не має.

У свою чергу, відповідно до умов кредитного договору № СLІ41954 від 30 вересня 2013 року позичальник здійснює погашення щомісячних платежів, а також інших грошових зобов`язань за договором, до дати сплати щомісячних платежів, встановлених в кредитному договорі, укладеним між банком та позичальником, шляхом зарахування включно до такої дати відповідних сум коштів на поточний рахунок позичальника, який відкритий за згодою позивача, в рамках пакета послуг «Еліт» та вказаний у відповідному кредитному договорі.

Позивач зобов`язана виконувати взяті на себе зобов`язання у відповідності до умов кредитного договору № СL141954 від 30 вересня 2013 року та додатків до нього.

Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосування наслідків недійсності, передбачених законом.

Оскільки зобов`язання за кредитним договором на сьогодні не виконано, обсяг обов`язків позичальника не змінився, а підстав для визнання недійсним укладеного між сторонами договору та його умов не має, відтак вимоги позивача є безпідставними та такими, у задоволенні яких слід відмовити.

У статтях 58, 59 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду по захист наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідач на звернення позивачки надавав відповіді по суті звернення і право позивача на отримання необхідної інформації не порушував.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно із ст. 77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України на законодавчому рівні закріплені способи захисту цивільних прав та інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Згідно із ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Положеннями ст. 15 ЦК України визначено, що судовому захисту підлягає лише порушене, оспорюване або невизнане право.

У даному випадку предметом спору є визнання кредитного договору недійсним, що стороною позивача не доведено.

Отже, статтями 15, 16, 18 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд може захистити цивільне право способом, що встановлений договором або законом.

Позивач не надав до матеріалів справи письмові докази, які б підтверджували його правову позицію, представник же відповідача надав витребувані судом документи, надано відзив на позов зі спростуванням позиції позивача, правове обгрунтування їх позиції стосовно начебто правомірності не надання вказаних документів; посилання позивача на порушення його вимог належними доказами не доведено.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно нього є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на своїх позовних вимогах, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до ПАТ «Універсал Банк» і ТОВ «Фінансова компанія «Кредит капітал» про захист прав споживача і визнання кредитного договору недійсним відмовити, судові витрати слід віднести за рахунок держави.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 4, 6, 15, 16, 18, 27, 202, 203, 215, 266, 627, 238, 651, 652, 659, 1049, 1054, 1066 ЦК України, ст. 20 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ст. 11, 21, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 3, 4, 14, 15, 19, 20 Закону України «Про звернення громадян», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» і Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит капітал», третя особа ОСОБА_2 про захист прав споживача і визнання кредитного договору недійсним відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 19 лютого 2021 року.

Суддя -