головуючий у суді І інстанції Таран Н.Г.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

7 грудня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Зиль Т.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Контрон-Україна» на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Контрон-Україна» про визнання дій неправомірними, визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулась із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Контрон-Україна» про визнання дій неправомірними, поновлення на роботі, стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову зазначала, що з вересня 2013 року вона працювала у

ТОВ «Контрон-Україна» на посаді менеджера з зовнішньоекономічної діяльності.

Вказувала, що її робота полягала в електронному листуванні з іноземними партнерами та вчасним оформленням документів для подачі митній службі України. За погодженим внутрішнім розпорядком відповідача працівники приходили безпосередньо до офісу за потребою, виконуючи посадові обов`язки поза офісом.

У серпні 2019 року вона усно повідомила відповідача про свою вагітність, що в подальшому підтвердила довідкою клініки «Гармонія здоров`я» від 9 вересня 2019 року.

4 вересня 2019 року позивач отримала на електронну адресу повідомлення

від ТОВ «Контрон-Україна» про зміну принципу роботи компанії та скорочення її посади. У зв`язку із специфікою роботи компанії вона виконувала свої обов`язки шляхом відпрацювання завдань керівництва в електронному виді та результати надсилала на електронну адресу товариства.

Зазначала, що остання заробітна плата за липень 2019 року у розмірі

33 223,94 грн перерахована їй 16 серпня 2019 року. Відповідач повідомив про нарахування заробітної плати за вересень 2019 року, проте на 8 жовтня 2019 року її не виплатив.

3 жовтня 2019 року ОСОБА_1 стало відомо про реорганізацію товариства та плани керівництва про скорочення посади менеджера з зовнішньоекономічної діяльності, після чого вона повідомила відповідача про перебування на лікарняному з 4 вересня 2019 року до 14 вересня 2019 року. 6 листопада 2019 року їй надійшло повідомлення про безготівкове зарахування компенсації за невикористану відпустку при звільненні.

ОСОБА_1 вказувала, що відповідач не видав їй трудову книжку та копію наказу про звільнення, не обґрунтував розрахунку перерахованої суми і дати здійснення перерахунку, проігнорував вагітність працівника під час її звільнення.

Уточнивши позовні вимоги, просила визнати протиправними дії відповідача щодо порядку надання відпустки та звільнення її з посади менеджера з зовнішньоекономічної діяльності; поновити її на роботі в ТОВ «Контрон-Україна» на посаді менеджера з зовнішньоекономічної діяльності; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу; зобов`язати відповідача виплатити їй заборгованість із заробітної плати, яка виникла на дату видачі наказу про звільнення.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 27 квітня 2020 року, ухваленим у складі судді Таран Н. Г., позов задоволено. Поновлено ОСОБА_1 на посаді менеджера з зовнішньоекономічної діяльності в ТОВ «Контрон-Україна» з 7 листопада 2019 року. Стягнено з ТОВ «Контрон-Україна» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати за серпень, вересень, жовтень, 1-6 листопада 2019 року у загальній сумі 181 888,40 грн. Стягнено з ТОВ «Контрон-Україна» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 7 листопада 2019 року до 27 квітня 2020 року у сумі 191 224,90 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах суми платежу за один місяць.

Суд першої інстанції виходив з того, що звільнення відповідача відбулось із порушенням трудового законодавства, тому позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання дій неправомірними, визнання незаконним звільнення, поновлення її на роботі у ТОВ «Контрон-Україна» вважав обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Вирішуючи позов у частині стягнення заборгованості із заробітної плати, суд першої інстанції вважав доведеними обставини невиплати позивачу заробітної плати за серпень, вересень, жовтень, та з 1 до 6 листопада 2019 року на загальну суму 181 888,44 грн.

Також суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу за період з 7 листопада 2019 року до 27 квітня 2020 року у сумі 191 224,90 грн.

В апеляційній скарзі ТОВ «Контрон-Україна» просило скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначав, що суд не дав йому можливості ознайомитися з доказами щодо суми нарахування оплати та долучив до справи матеріали безпосередньо у день ухвалення рішення, що є порушенням ст. 12, 43, 49 ЦПК України. Судом неправильно застосовано положення ст. 78 ЦПК України щодо допустимості доказів - листів, що нібито надіслані на електронну пошту відповідача. Встановлені судом обставини з нібито отримання кореспонденції поштою не підтверджуються матеріалами справи. Суд не з`ясував дату звільнення, що має важливе значення для справи, послався на докази, які відсутні у матеріалах справи, не з`ясував середньомісячної заробітної плати. Рішення суду містить невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи щодо встановлення сум стягнень по заборгованості по заробітній платі та сумам по вимушеному прогулу. Судове рішення містить суттєву невідповідність щодо суми заборгованості за серпень 2019 року обставинам справи. Суд двічі визнав, що розрахунок за вересень відбувся, однак, присудив стягнення за вересень. Суд допустив невідповідність у частині підрахунку суми заборгованості по заробітній платі, а також в частині розрахунків середньої заробітної плати. Суд першої інстанції також не дав належної правової оцінки тривалої відсутності позивача на роботі та неналежно застосував положення Європейської соціальної хартії.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказує на те, що відповідач повністю спотворив фактичні обставини справи. У додатках до позовної заяви містяться виписки з банку по заробітній платі позивача. Під час підготовчого судового засідання судом було запропоновано відповідачу надати розрахунок середньої заробітної плати позивача, однак, ця пропозиція була проігнорована. Відповідач намагався лише заперечити факт вагітності позивача навіть після народження нею дитини. Обчислення середньої заробітної плати, визначеної у заяві від 04 березня 2020 року, було здійснено виключно із застосуванням норм та положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100. У матеріалах справи також містяться обґрунтовані витрати на правничу допомогу. Відповідач не заперечує сам факт електронного листування з позивачем у робочих стосунках та наявність у сторін електронної пошти. 02 жовтня 2019 року відповідач також отримав заяву позивача, в якій повідомлялося про вагітність. Після закінчення строку тимчасової непрацездатності з 14 вересня 2019 року позивач не могла особисто надати відповідачу лікарняний у зв`язку з зачиненим офісом. Відповідач свідомо не виходив з нею на зв`язок та заблокував електронну скриньку. Фактично відповідач, дізнавшись про факт вагітності ОСОБА_1 з початку спланував її звільнення за скороченням штату, але після повідомлення 04 вересня 2019 року про незаконність його дій щодо вагітної працівниці спробував спровокувати позивача на вчинки у вигляді нібито нез`явлення на робочому місці. Відповідач хибно стверджує, що суд не з`ясував дату звільнення. Питання поновлення позивача на роботі ставилося з дня останнього нарахування та виплати заробітної плати.

Постановою Київського апеляційного суду від 16 вересня 2020 року задоволено частково апеляційну скаргу ТОВ «Контрон-Україна», скасовано рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 квітня 2020 року в частині стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення витрат на правову допомогу та судового збору і ухвалено в цій частині нове рішення. Відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову до ТОВ «Контрон-Україна» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Стягнено з ТОВ «Контрон-Україна» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 6 500 грн. Компенсовано ТОВ «Контрон-Україна» за рахунок держави 5 596,69 грн судового збору. У іншій частині рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 квітня 2020 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції щодо існування правових підстав для поновлення ОСОБА_1 на роботі, зазначивши, що звільнення позивача відбулося з порушенням трудового законодавства.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати, суд апеляційної інстанції виходив з недоведення позивачем факту існування такої заборгованості.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, апеляційний суд зазначив про ненадання ОСОБА_1 для його визначення доказів про розмір заробітної плати за останні два місяці перед звільненням.

У вересні 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Власов М. Г. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення процесуального права, просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 16 вересня 2020 року і залишити в силі рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 квітня 2020 року.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 липня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником - адвокатом Власовим Михайлом Геннадійовичем, задоволено частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 16 вересня 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з Товариства з обмеженою відповідальністю «Контрон-Україна» та в частині розподілу судових витрат скасовано, справу у цих частинах направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Суд касаційної інстанції не погодився з висновком суду апеляційної інстанції, яким у свою чергу не було враховано висновок Верховного Суду щодо застосування статті 235 КЗпП України, викладений у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 761/7028/16-ц (провадження № 61-27593св18), згідно з яким обов`язком суду є належне дослідження та оцінка зібраних доказів та встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, щодо розміру заробітної плати позивача за останні два місяці її роботи у роботодавця. Тому визнав висновок суду апеляційної інстанції про необґрунтованість вимог позову в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з одночасним залишенням без змін рішення суду першої інстанцій про поновлення ОСОБА_1 на роботі, передчасним.

Відповідно до ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

При цьому, згідно з ч. 2 указаної статті постанова суду касаційної інстанції не може містити вказівок для суду першої або апеляційної інстанції про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яка норма матеріального права повинна бути застосована і яке рішення має бути прийнято за результатами нового розгляду справи.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Власов М.Г. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача ТОВ «Контрон-Україна» в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином про день, час та місце розгляду справи, причини своєї неявки суду не повідомив (т. 2, а.с.208-209).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про день, час та місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із частиною 1 статті 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Так, рішення суду першої інстанції переглядається лише в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з Товариства з обмеженою відповідальністю «Контрон-Україна» та розподілу судових витрат, тому в решті оскаржуване рішення не є предметом перевірки суду апеляційної інстанції, оскільки вже було предметом перевірки під час попереднього апеляційного та касаційного провадження.

Вирішуючи спір в частині позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з Товариства з обмеженою відповідальністю «Контрон-Україна» суд першої інстанції в оскаржуваній частині рішення вважав, що оскільки позивач підлягає поновленню на роботі, вона має право на стягнення з відповідача на свою користь середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу за період з 7 листопада 2019 року по 27 квітня 2020 року в сумі 191224,90 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Судом встановлено, що з вересня 2013 року ОСОБА_1 працювала в ТОВ «Контрон-Україна» на посаді менеджера з зовнішньоекономічної діяльності. Вказана обставина відповідачем не заперечується.

Судом першої інстанції також встановлено, що звільнення позивача відбулось із порушенням трудового законодавства, тому судом було поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді менеджера з зовнішньоекономічної діяльності в ТОВ «Контрон-Україна» з 7 листопада 2019 року.

Відповідно до виписки по картці позивача з ПАТ «ПриватБанк» за період з 1 березня 2019 року по 8 жовтня 2019 року вбачається, що 16 серпня 2019 року на картку ОСОБА_1 надійшло зарахування, а саме заробітна плата у розмірі 33 223,94 грн. (а.с.20, Т.1).

Відповідно до виписок з рахунку відповідача вбачається, що 4 листопада 2019 року ОСОБА_1 було виплачено лікарняний за вересень у розмірі 8 351,31 грн, 5 листопада 2019 року зарплата за серпень 2019 року у розмірі 4 783,99 грн та 06 листопада 2019 року компенсація за невикористану відпустку з 01 січня по 1 жовтня 2019 року при звільненні 1 листопада 2019 року у розмірі 34 990,03 грн. (а.с.89, Т.1).

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Відповідно до пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України, якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично відпрацьований час.

При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100( 100-95-п ) (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року № 348).

Таким чином, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів /годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. (п. 8 Постанови №100).

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) метою, яка закладена законодавцем у зміст процедури відшкодування, передбаченої ст. 117 КЗпП, є компенсація працівникові майнових витрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Саме виходячи із природи такого відшкодування, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Так, судом першої інстанції було задоволено позовні вимоги та враховуючи, що відповідач, як роботодавець не виконав свого обов`язку щодо надання розрахунку середньоденної заробітної плати, суд першої інстанції виходив із відомостей про фактично сплачену заробітну плату на підставі виписки Приватбанку, зарахованих сум на зарплатну картку та взяв до уваги останні два місяці (червень та липень 2019 року).

Верховний Суд під час розгляду даної справи також погодився із обґрунтованістю врахування для розрахунку середньоденної заробітної плати, саме червня та липня 2019 року.

Відповідно до ст. 81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідачем не надано довідку про розмір середньоденної заробітної плати позивача. Також, жодних спростувань щодо нарахованого стороною позивача розміру середньоденної заробітної плати, періоду нарахування та загального розміру середнього заробітку відповідачем суду не надано.

У апеляційній скарзі відповідач обмежився лише незгодою взагалі проти цього розрахунку, тому підстав для визнання розрахунку заборгованості середнього заробітку за час вимушеного прогулу неправильним немає.

Таким чином, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що позивач має право на стягнення з відповідача на свою користь середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу за період з 7 листопада 2019 року по 27 квітня 2020 року в сумі 191224,90 грн.

З урахуванням наведеного колегія апеляційного суду дійшла висновку щодо залишенням без змін рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 квітня 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 191 224, 90 грн з Товариства з обмеженою відповідальністю «Контрон-Україна».

З урахуванням висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) колегія апеляційного суду погоджується із судом першої інстанції, яким визнано доведеним розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, зазнав позивач у заявлений ним період з 7 листопада 2019 року по 27 квітня 2020 року. Стороною відповідача цей розмір не було спростовано у апеляційній скарзі, поданій у липні 2020 року, як і не було надано заперечень проти співмірності середнього заробітку, чи відсутності вини відповідача. Не були надані такі докази і заперечення під час нового апеляційного провадження.

Також, враховуючи висновок Верховного Суду у цій справі про скасування постанови суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та скасування постанови апеляційного суду в частині розподілу судових витрат, колегія апеляційного суду вважає за належне здійснити перерахунок судових витрат та витрат на правову допомогу.

Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, справляється судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а за подання до суду позовної заяви немайнового характеру справляється судовий збір у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового і немайнового характеру.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 липня 2020 року (Т. 2, а.с. 44-45) встановлено, що при поданні позовної заяви ОСОБА_1 за вимогу немайнового характеру (поновлення на роботі) сплаті підлягав судовий збір у розмірі 768 грн 40 коп., за вимоги майнового характеру - 3 731 грн 13 коп., а всього 4 499 грн 53 коп.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, колегія апеляційного суду дійшла висновку щодо пропорційності задоволених вимог на 2/3 частини.

З урахуванням наведеного з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог за подання позивачем позову та розгляд спору у суді першої інстанції у розмірі 2 999,69 грн.

Відповідачем було сплачено за подання апеляційної скарги судовий збір у розмірі 6 749,29 грн (Т. 2, а.с. 64), вказана сума була визначена йому апеляційним судом.

Так, враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги, колегія апеляційного суду дійшла висновку щодо пропорційності задоволених вимог на 1/3 частини.

З урахуванням наведеного, оскільки позивач частково звільнений від сплати судового збору суд апеляційної інстанції вважає за належне компенсувати відповідачу за рахунок держави судовий збір за подання апеляційної скарги пропорційно у розмірі 2249,76 грн.

Також, як вбачається із матеріалів справи під час розгляду справи у суді першої інстанції та касаційної інстанції позивач понесла витрати на правову допомогу у розмірі 28 500 грн (19 500 грн+9 000 грн), а тому на її користь підлягають стягненню з відповідача витрати пропорційно до задоволеної частини позовних вимог (поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку) у розмірі 19 000 грн, а саме на 2/3 частини. Надання послуг на правову допомогу підтверджується договором про надання правової допомоги від 28 січня 2020 року та актами наданих послуг до договору.

Згідно з ч. 4, 5, 6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідач не вказував на неспівмірність витрат на правову допомогу з позовними вимогами та не заявляв клопотання про їх зменшення.

Правові висновки щодо можливості зменшення витрат на правову допомогу лише у разі наявності клопотання сторони про їх зменшення внаслідок не співмірності містяться у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2018 року (справа № 910/4881/18).

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Контрон-Україна» задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 квітня 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 191 224 (сто дев`яносто одну тисячу двісті двадцять чотири) грн 90 коп. з Товариства з обмеженою відповідальністю «Контрон-Україна» залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Контрон-Україна» () в дохід держави 2 999 (дві тисячі дев`ятсот дев`яносто дев`ять) грн 69 коп. судового збору.

Компенсувати Товариству з обмеженою відповідальністю «Контрон-Україна» () за рахунок держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 249 (дві тисячі двісті сорок дев`ять) грн 76 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Контрон-Україна» () на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) 19 000 (дев`ятнадцять тисяч) грн витрат на правову допомогу.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба