КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа 755/8440/19
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/10746/2021
Головуючий у суді першої інстанції: Виниченко Л.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.

14 грудня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Семенюк Т.А.

Суддів: Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

при секретарі - Максюк І.Г.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві, справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ТОВ «Кредитні ініціативи» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 07 травня 2021 року в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про виселення, зняття з реєстраційного обліку та зобов`язання вчинити дії,-

В С ТА Н О В И В :

У травні 2019 року позивач звернувся до суду з даним позовом посилаючись в обґрунтування позовних вимог на те, що згідно ст. 37 Закону України «Про іпотеку» право власності на квартиру АДРЕСА_1 було перереєстровано на позивача.

Правовою підставою для реєстрації права власності за ТОВ «Кредитні ініціативи» на нерухоме майно є відповідне застереження в Іпотечному договорі, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Зазначає, що позивач є законним власником вказаної квартири, тому в силу ст. 317 ЦК України відповідачі, які зареєстровані за вказаною адресою, втратили право власності на квартиру, одночасно втратили право користування нею. Позивач звертався до відповідачів з вимогою звільнити житлове приміщення, намагався врегулювати питання в досудовому порядку, зокрема було надіслано вимогу про добровільне виселення. Проте, незважаючи на відсутність будь-яких правових підстав для проживання у будинку, колишній власник продовжує користуватися ним та відмовляється добровільно виселятися. Вважає, що такі дії відповідача створюють перешкоди у здійсненні законних прав власника, який не може вільно користуватися та розпоряджатися нерухомим майном. ОСОБА_6 не є власником квартири, надалі проживаючи у ній без будь-яких правових підстав, відповідачі фактично порушують законні права власника - ТОВ«Кредитні ініціативи», а отже підлягають виселенню з квартири.

Враховуючи вищевикладене, а також уточненні позовні вимоги (т.2, а.с. 110-111) позивач просив зняти з реєстрації ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 ; зобов`язати відповідачів звільнити квартиру загальною площею 258,8 кв.м., житловою площею 66,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 від особистих речей; виселити в примусовому порядку відповідачів з вказаної квартири та стягнути солідарно з відповідачів витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 07 травня 2021 року в задоволенні позову ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про виселення, зняття з реєстраційного обліку та зобов`язання вчинити дії відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах ТОВ «Кредитні ініціативи» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та прийняти нове, про задоволення позовних вимог в повному обсязі, вважає, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що втративши право власності на квартиру, відповідачі втратили право користування житлом, відповідно до ст. 317 ЦК України.

Зазначає, що оскільки відповідачі не є власниками житла, вони своїми діями порушують законні права ТОВ «Кредитні Ініціативи», а саме незаконно займають та проживають в квартирі без будь-яких правових підстав.

Вважає, що подальше проживання відповідачів в квартирі, що належить на праві власності ТОВ «Кредитні Ініціативи», та відмова добровільно звільнити помешкання, перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися нерухомим майном на свій розсуд, внаслідок чого порушуються законні права та інтереси ТОВ «Кредитні Ініціативи».

Також скаржник посилається на практику Верховного суду України у подібних правовідносинах, а саме на постанову від 16.11.2016 року в справі №6ц-709ці-16 та постанову від 25.07.2018 року по справі №638/13030/13-ц, де зазначено, що новий власник вправі вимагати від осіб які проживають та користуються таким майном усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що 28.11.2014 року за позивачем ТОВ «Кредитні ініціативи» зареєстроване право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 258,8 кв.м., житловою площею 66,2 кв.м., що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 14.05.2019 № 166529710 (т. 1 а.с. 4-6).

Підставою виникнення за позивачем права власності було свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер: 2200 видане 28.11.2014 рокуприватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Покальчук І.М. Іпотекодавцем нерухомого майна був ОСОБА_6 .

Попередньо ТОВ«Кредитні ініціативи» зверталось до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпровського району міста Києва, Служба у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, про виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з чотирьохкімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 та зняття з реєстраційного обліку (т. 1 а.с. 210-214). Позовні вимоги ґрунтувались на ст. 47 Конституції України, ст. 109 ЖК України, ст. 40 Закону України «Про іпотеку».

За результатами розгляду спору,рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17 листопада 2015 року по справі № 755/2415/15-ц у задоволенні позову відмовлено (т. 1 а.с. 203-208).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 04.02.2016 року вищевказане рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17.11.2015 року по справі № 755/2415/15-ц залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 вересня 2016 року касаційна скарга ТОВ «Кредитні ініціативи» відхилена, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 листопада 2015 року та ухвала Апеляційного суду м. Києва від 04 лютого 2016 року залишені без змін.

Відповідно частини 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судовими рішеннями встановлено, що 23 червня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_6 був укладений кредитний договір № 2707/0608/98-029, за умовами якого позичальник отримав грошові кошти у вигляді кредитної лінії, що не поновлюється, у розмірі 1000000 доларів США, строком до 23.06.2018 року.

В забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору, 23 червня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_6 укладено Іпотечний договір №2707/0608/98-029-Z-1, за умовами якого останній передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності ОСОБА_6

14 грудня 2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Осипенко Д.О. вчинено виконавчий напис, яким запропоновано звернути стягнення на чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_6 .

За рахунок коштів, отриманих від реалізації зазначеної чотирьохкімнатної квартири пропонується задовольнити вимоги ПАТ «Сведбанк» у розмірі 1 256 251,43 доларів США та 1762370,88 грн., в тому числі: заборгованості за кредитом 1 000 000,00 доларів США; заборгованості за відсотками 256 251,43 доларів США, яка стягується за період з 01.12.2008 року по 09.12.2010 року; пеня в сумі 1 762 370,88 грн., яка стягується за період з 10.12.2009 року по 09.12.2010 року та 18000,00 - плати за вчинення виконавчого напису.

06 січня 2011 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Маєвською Д.В. винесена постанова про відкриття виконавчого провадження №23625769 про примусове виконання виконавчого напису №7932 виданого 14 грудня 2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Осипенко Д.О. про звернення стягнення на чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_6

28 листопада 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Покальчук І.М., відповідно до статті 61 Закону України «Про виконавче провадження», на підставі Акту №23625769/9 про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, затвердженого ОСОБА_7 , виконуючим обов`язки начальника відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України 24 листопада 2014 року, видане Свідоцтво, на підставі якого за ТОВ«Кредитні ініціативи», як стягувачем в процедурі виконавчого провадження, визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності ОСОБА_6 .

Згідно з умовами Іпотечного договору № 2707/0608/98-029-Z-1 від 23 червня 2008 року, укладеного між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_6 , предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності ОСОБА_6 на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру, виданого 19 грудня 2001 року Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації серія КВ №63839, на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення №1412-С/КІ від 12.12.2001, та зареєстрованого Комунальним підприємством Київське міське бюро технічної інвентаризації за реєстрованим №41913 від 20 грудня 2001 року.

Отже, встановлено, що спірна квартира була придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що квартира № 153 по АДРЕСА_3 була придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів, тому відсутні передбачені законом підстави для виселення відповідачів, як мешканців, із спірної квартири без надання їм іншого постійного житла, натомість, позивач таких позовних вимог із зазначенням іншого житлового приміщення не заявляв.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на позиції, викладені у постанові Верховного Суду від 16.11.2016 року в справі №6ц-709ці-16 та у постанові від 25.07.2018 року по справі №638/13030/13-ц, що новий власник вправі вимагати від осіб які проживають та користуються таким майном усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном, оскільки правовідносини, які виникли між сторонами у зазначених справах не є подібними правовідносинам у даній справі.

Колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги, що судом першої інстанції не взято до уваги положення ст. 317 ЦК України, що втративши право власності на квартиру, відповідачі втратили і право користування житлом, оскільки вони на теперішній час не є власниками житла, вони своїми діями порушують законні права ТОВ «Кредитні Ініціативи», - незаконно займають та проживають в квартирі без будь-яких правових підстав, з огляду на наступне.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинно здійснюватися «згідно із законом», воно повинно мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні ЄСПЛ від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (Serkov v. Ukraine), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію законів.

Відповідно до положень ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки у зв`язку зі зверненням стягнення на нього, надається інше постійне житло тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина друга статті 109 ЖК України).

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року в справі № 6-1731цс16 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

З матеріалів справи вбачається і не спростовано позивачем, що спірна квартира, попереднім власником якої був ОСОБА_6 , була набута у власність на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого 19 грудня 2001 року Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації серія НОМЕР_1 на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення № 1412-С/КІ від 12 грудня 2001 року, тобто не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного нерухомого майна.

Пізніше спірна квартира була придбана позивачем під час реалізації предмета іпотеки з прилюдних торгів, і продавець повинен був зазначити про обтяження квартири у вигляді реєстрації у ній відповідачів, а покупець мав би знати усі ризики придбання такої квартири.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що іншого житла відповідачі не мають.

Колегія суддів вважає, що права членів сім`ї колишнього власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, а й таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідачів.

Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Право дитини на житло передбачено Конвенцією «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року (із змінами, схваленими резолюцією Генеральної асамблеї ООН від 12 грудня 1995 року).

Відповідно до статті 7 Конвенції «Про права дитини», дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Згідно із статтею 16 цієї Конвенції, жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність.

Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання.

Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в разі звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини третьої статті 40 Закону України «Про іпотеку».

Отже, при виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Оскільки у справі, що розглядається, квартира, що є предметом договору іпотеки, придбана не за рахунок отриманого кредиту, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для виселення відповідачів з зазначеного житлового приміщення без надання їм іншого, що відповідає положенням частини другої статті 109 ЖК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, який правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушив норми процесуального права, а також врахував висновки Верховного Суду.

Інші доводи апеляційної скарги також висновків суду не спростовують та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції допущені порушення матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Дегтярьова Євгена Володимировича в інтересах ТОВ «Кредитні ініціативи» - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 07 травня 2021 року- залишити без змін.

Постанова набирає чинності з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст виготовлено 17 грудня 2021 року

Головуючий

Судді