УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 204/1248/19

провадження № 61-18418ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Верба Віталій Миколайович,

розглянувши касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», в інтересах якого діє адвокат Білоус Андрій Володимирович, на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Верба Віталій Миколайович, про скасування рішень про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк (далі - АТ КБ) «ПриватБанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Верба В. М., про скасування рішень про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2020 року позов задоволено частково.

Скасовано запис про реєстрацію права власності № 17751381 від 28 листопада 2016 року, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вербою В. М. про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 000) за АТ КБ «ПриватБанк», внесений на підставі рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Верби В. М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 32638163 від 30 листопада 2016 року на підставі іпотечного договору № DNDZG4/2 від 24 квітня 2008 року реєстровий № 1022.

Скасовано запис про реєстрацію права власності № 17845617 від 1 грудня 2016 року, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вербою В. М. про реєстрацію права власності на квартиру

АДРЕСА_2 (реєстраційний номер 101) за АТ КБ «ПриватБанк», внесений на підставі рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Верби В. М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 32750661 від 6 грудня 2016 року на підставі іпотечного договору № DNDZG4/1 від 24 квітня 2008 року реєстровий № 1013.

У іншій частині позову відмовлено.

Стягнено з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 704,80 грн у відшкодування судового збору.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 листопада 2020 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2020 року - без змін.

Не погоджуючись із рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2020 року та постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 листопада 2020 року у частині задоволення позову, АТ КБ «ПриватБанк», в інтересах якого діє адвокат Білоус А. В., подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначені судові рішення у відповідній частині і ухвалити у справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Ухвалою Верховного Суду від 24 грудня 2020 року касаційну скаргу залишено без руху та надано заявнику десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення зазначених у ній недоліків.

Заявнику необхідно було подати до Верховного Суду виправлену касаційну скаргу, оформлену у відповідності до вимог статті 392 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України, надати копії цієї скарги відповідно до кількості учасників справи; документ про доплату судового збору у розмірі 254,40 грн.

Копію ухвали суду від 24 грудня 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» отримало 22 січня 2021 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

3 лютого 2021 року до касаційного суду від АТ КБ «ПриватБанк» надійшла заява, до якої додано виправлену касаційну скаргу та платіжне доручення про сплату заявником судового збору у розмірі 254,40 грн.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Підставою касаційного оскарження рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2020 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 11 листопада 2020 року заявник вказує неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц, від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 520/6819/14 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу і може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень убачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції.

Ухвалюючи рішення і частково задовольняючи позов, Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська виходив із того, що письмової вимоги про усунення порушень на адресу ОСОБА_1 відповідачем не направлено. Вважав, що вказане свідчить про невиконання і порушення вимог статей 35-37 Закону України «Про іпотеку», пунктів 60, 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127. Тому суд першої інстанції дійшов висновку про порушення порядку проведення державної реєстрації права власності.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд виходив із того, що судом першої інстанції не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Дніпровський апеляційний суд врахував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 320/8269/15-ц та правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 11 квітня 2017 року у справі № 21-1458а16.

Судами першої та апеляційної інстанцій за матеріалами справи установлено, що 24 квітня 2008 року ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством Комерційний банк (далі - ЗАТ КБ) «Приватбанк» укладено договір про іпотечний кредит № DNDZG4, відповідно до умов якого кредитор зобов`язався надати позичальнику грошові кошти у розмірі 609 787,50 грн зі сплатою 15% річних, а також інших платежів на умовах і у порядку, визначених цим договором, сплатити винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 2% від суми виданого кредиту зі строком погашення не пізніше 24 квітня 2038 року.

Цього ж дня ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «Приватбанк» укладено іпотечний договір № DNDZG4/1, відповідно до умов якого іпотекодавець з метою забезпечення належного виконання зобов`язання передав нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 в іпотеку.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі цього договору, виконавчого напису нотаріуса або за рішенням суду (пункт 4.2 іпотечного договору № DNDZG4/1).

24 квітня 2008 року ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «Приватбанк» укладено іпотечний договір № DNDZG4/2, відповідно до умов якого іпотекодавець з метою забезпечення належного виконання зобов`язання передав нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 в іпотеку.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі цього договору, виконавчого напису нотаріуса або за рішенням суду (пункт 4.2 іпотечного договору № DNDZG4/2).

Цього ж дня ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «Приватбанк» додатково до кожного іпотечного договору укладено договори про задоволення вимог іпотекодержателя.

28 листопада 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вербою В. М. на підставі іпотечного договору № DNDZG4/2 від 24 квітня 2008 року звернено стягнення на квартиру АДРЕСА_1 шляхом державної реєстрації права власності за ПАТ КБ «Приватбанк» за індексним номером № 32638163.

1 грудня 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вербою В. М. на підставі іпотечного договору № DNDZG4/1 від 24 квітня 2008 року звернено стягнення на квартиру АДРЕСА_2 шляхом державної реєстрації права власності за ПАТ КБ «Приватбанк» за індексним номером № 32750661.

Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2018 року у цивільній справі № 201/5498/18 визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис від 26 жовтня 2017 року, зареєстрований у реєстрі за № 10183, вчинений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М., про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» грошових коштів у розмірі 2 430 927,90 грн.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 січня 2019 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 30 вересня 2019 року, у цивільній справі № 2-923/11 визнано недійсною з моменту укладення додаткову угоду від 17 вересня 2008 року до договору про іпотечний кредит № DNDZG4 від 24 квітня 2008 року, укладену ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «Приватбанк».

Судом апеляційної інстанції також установлено, що ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 9 жовтня 2019 року витребувано з відділу Державної реєстрації майнових прав Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур реєстраційні справи приватного нотаріуса Дніпровського міського управління юстиції Верби В. М. про державну реєстрацію права власності за АТ КБ «Приватбанк» на квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .

Відділом Державної реєстрації майнових прав Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради повідомлено суд, що на 25 жовтня 2019 року документи щодо реєстраційних дій на зберігання від нотаріуса не надходили.

Судами першої та апеляційної інстанцій установлено, що доказів направлення АТ КБ «Приватбанк» повідомлення (письмової вимоги про усунення порушень) та доказів його отримання ОСОБА_1 (копії повідомлення-вимоги, описів вкладення у цінний лист, докази оплати послуг поштового зв`язку, тощо) матеріали справи не містять.

Вирішуючи спір, дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, урахувавши норми права та правовий висновок Великої Палати Верховного Суду та правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 11 квітня 2017 року у справі № 21-1458а16, суди дійшли правильного висновку про порушення відповідачем вимог Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, щодо проведення державної реєстрації права власності на квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 за АТ КБ «Приватбанк».

Посилання заявника на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц, від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 520/6819/14, відхиляються касаційним судом, оскільки вказані постанови прийняті за інших установлених судами попередніх інстанцій обставин справи.

У справах № 310/11024/15-ц, № 760/14438/15-ц, № 520/6819/14 заявники зверталися до суду із позовами про звернення стягнення на предмет іпотеки. Таким чином правовідносини у цих справах та у справі № 204/1248/19 є відмінними.

Також підставою касаційного оскарження рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2020 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 11 листопада 2020 року заявник визначає недослідження судами зібраних у справі доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої

статті 389 цього Кодексу.

Посилання заявника як на підставу касаційного оскарження судових рішень на недослідження судами зібраних у справі доказів, не приймаються судом касаційної інстанції, оскільки суд дійшов висновку про необґрунтованість заявленої у касаційній скарзі підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України(пункт 1 частина третя

статті 411 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк», в інтересах якого діє адвокат Білоус А. В., на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 листопада 2020 року є необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції є законними і обґрунтованими, ухваленими із правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для їх скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк», в інтересах якого діє адвокат Білоус А. В., на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 листопада 2020 року суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», в інтересах якого діє адвокат Білоус Андрій Володимирович, на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Верба Віталій Миколайович, про скасування рішень про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. М. Ігнатенко

В. А. Стрільчук