Справа № 461/4534/20
Провадження № 2-др/461/45/21
про відмову в прийнятті додаткового рішення
20.12.2021 року місто Львів
Галицькийрайонний суд м. Львова в складі:
головуючого суддіСтрельбицького В.В.,
за участю секретаря судового засіданняСкрутень Х.Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі № 461/4534/20,
Фактичні обставини справи, суть заяви та дані про особу, яка її заявила, суть питання, яке вирішується судом.
ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення у справі № 461/4534/20, в якій просить ухвалити додаткове рішення, стосовно позовної вимоги, а саме:
зобов`язати відповідача демонтувати улаштований пінопласт на несучій стіні фасаду кухні 11-1 та житлової кімнати 11-2, та привести несучу стіну до попереднього стану шляхом відновлення штукатурки вапняно-пісчаним розчином.
Заяву мотивує тим що, із змісту мотивувальної та резулютивної частини рішення суду вбачається, що стосовно позовної вимоги, а саме вимоги про зобов`язання відповідача демонтувати улаштований пінопласт на несучій стіні фасаду кухні 11-1 та житлової кімнати 11-2, та привести несучу стіну до попереднього стану шляхом відновлення штукатурки вапняно-пісчаним розчином, судом не ухвалено рішення.
Мотиви та висновки суду, а також положення закону, яким керувався суд, постановляючи ухвалу.
Суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви (ч.ч.1- 3 ст.270 ЦПК України).
Суд не вбачає необхідності викликати сторони в судове засідання для вирішення питання щодо ухвалення додаткового рішення, оскільки наведені в заяві про ухвалення додаткового рішення обставини були безпосередньо досліджені судом при розгляді справи.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, за таких обставин судове засідання по справі було проведено без засобів технічної фіксації судового процесу.
В провадженні Галицького районного суду м. Львова перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради, третя особа ОСОБА_2 про приведення стіни до попереднього стану, відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 13 жовтня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

20 листопада 2020 року позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на вищевказане рішення, в якій однією з підстав скасування рішення вказав те, що, на його думку, всупереч положенням п.1 ч.5 ст. 265 ЦПК України у рішенні не зазначено висновок суду щодо заявленої позовної вимоги п.4 позовної заяви, а саме приведення несучої стіни будинку до попереднього стану шляхом демонтажу улаштованого пінопласту.

15 березня 2021 року постановою Львівського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Галицького районного суду м. Львова від 13 жовтня 2020 року без змін.

З наведеного судового рішення апеляційної інстанції вбачається, що Львівським апеляційним судом було досліджено обставини на які покликався ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, зокрема це підтверджується текстом(змістом) згаданої постанови.

Так, апеляційний суд у своїй постанові зазначив, що з висновками суду першої інстанції належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено дійсні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Відтак, підстави для скасування рішення суду відсутні.

Також, суд зазначив, що Європейський суд з прав людини вказує, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

В подальшому ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на згадане вище рішення Галицького районного суду м. Львова від 13 жовтня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 15 березня 2021.

Однією з підстав касаційного оскарження наведених рішення та постанови ОСОБА_1 навів положення п.3 ч.2 ст. 389 ЦПК України, а також вказав, що в рішеннях першої та другої інстанції відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах щодо приведення стіни будинку до попереднього стану.

Постановою Верховного Суду від 11 листопада 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Галицького районного суду м. Львова від 13 жовтня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 15 березня 2021 року - без змін.

В своїй постанові від 11 листопада 2021 року Верховний Суд встановив, що доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Також, Суд касаційної інстанції зазначив посилання на практику Європейського суду з прав людини та вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції ухвалені з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Таким чином, суди першої, апеляційної та касаційної інстанції, кожен окремо, оцінили доводи заявника порушені ним у заяві про ухвалення додаткового рішення.

В свою чергу, аналіз заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у співставленні з наявними у матеріалах справи судовими рішеннями та матеріалами, вказує на те, що заявник звертаючись до суду у такій спосіб фактично просить переглянути судові рішення які набрали законної сили, за відсутністю на це правових підстав.

Регулювання цивільно-процесуальних правовідносин ґрунтується на принципі верховенства права, а одним з основоположних аспектів верховенства права є вимога щодо юридичної визначеності, згідно з якою у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.

Принцип правової визначеності вимагає, крім іншого, щоб у разі винесення судами остаточного судового рішення воно не підлягало перегляду. Сталість та незмінність остаточного судового рішення, що вступило в законну силу, забезпечується через реалізацію відомого принципу res judicata («вирішена справа» лат.). Інакше кажучи, застосування поняття res judicata означає, що справа вирішена по суті, усунута спірність чи невизначеність ситуації і рішення є остаточним та незмінним. Керуючись цим усталеним підходом, остаточні рішення судів не повинні бути предметом оскарження чи перегляду без наявності законних на те підстав. Зокрема, принцип правової визначеності передбачає повагу до вирішеної справи і не припускає повторного її розгляду або екстраординарного перегляду без вагомих на те підстав.

Неможливість скасування чи зміни остаточного судового рішення, яке набрало чинності, є однією з головних гарантій стабільного правового становища особи, адже судові вердикти повинні бути зрозумілі, чіткі та стабільні в часі. Правова визначеність передбачає повагу до принципу res judicata. Цей принцип підкреслює, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання та нового вирішення справи. Перегляд справи не повинен розглядатися як замаскована апеляція, а сама лише можливість існування двох точок зору на предмет не є підставою для повторного розгляду справи. Відхилення від цього принципу виправдане лише в тому разі, коли воно здійснене як зумовлене обставинами значного та непереборного характеру. Процедура перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами сама по собі не суперечить вимозі щодо юридичної визначеності в тій мірі, в якій вона використовується для виправлення помилок правосуддя. Однак, така процедура має застосовуватись у спосіб, сумісний зі статтею 6 Конвенції.

За таких обставин, суд не вбачає підстав для ухвалення додаткового рішення, оскільки зазначені в заяві про ухвалення додаткового рішення обставини були предметом розгляду та оцінки суду першої інстанції, Львівського апеляційного суду та Верховного Суду, а заявник поданою заявою фактично просить переглянути рішення, яке набрало законної сили.

Відповідно до ч.5 ст.270 ЦПК України, про відмову в ухваленні додаткового рішення суд постановляє ухвалу.

Керуючись ст.ст. 259,263, 270 ЦПК України, суд, -

постановив:

у задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Стрельбицький В.В.