Справа № 159/233/21 Головуючий у 1 інстанції: Лесик В. О.
Провадження № 22-ц/802/1347/21 Категорія: 30 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Бовчалюк З. А., Матвійчук Л. В.,

з участю:

секретаря судового засідання - Губарик К. А.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

представника відповідача - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_5 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , третя особа без самостійних вимог на стороні позивача Орган опіки і піклування Люблинецької селищної ради Ковельського району Волинської області, третя особа на стороні відповідача приватний нотаріус Ковельського міського нотаріального округу Кушнерук Альона Юріївна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_5 , на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 09 серпня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

В січні 2021 року ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_5 , звернулась до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що з 11.02.2007 року по 25.05.2012 року з відповідачем ОСОБА_3 перебувала в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням суду 25.05.2012 року. Під час перебування у шлюбі у них народилась донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивачка зазначала, що після розірвання шлюбу вони примирились та продовжували проживати однією сім`єю без повторної реєстрації шлюбу. 23.04.2013 року ОСОБА_3 було придбано за договором купівлі- продажу квартиру АДРЕСА_1 і фактично з цього часу вони всі разом вселились до цього житла та продовжували проживати як одна сім`я, а зазначена квартира була єдиним місцем проживання для їх дочки.

Вказувала, що, починаючи з 2018 року, відповідач, виділив їм з донькою меншу кімнату та замкнув більшу кімнату у квартирі на ключ, неодноразово висловлював вимоги про їх виселення з даної квартири, оскільки мав намір її продати.

Зазначала, що, намагаючись запобігти порушенню законних прав неповнолітньої дитини, вона була змушена звертатись до органу опіки та піклування Люблинецької селищної ради про надання дозволу на реєстрацію місця проживання дитини за адресою квартири. За результатами розгляду її заяв було обстежено житлово-побутові умови проживання дитини у квартирі, а також у квартирі, де вони зареєстровані, але не проживають, однак позитивно це питання не вирішено.

Їхня дочка є дитиною з інвалідністю, а тому потребує окремої кімнати. Незважаючи на дану обставину, відповідач 20.10.2020 року вказану квартиру продав ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу і таким чином позбавив права на житло їх спільну дитину.

Вважає, що відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення правочину щодо нерухомого майна є підставою визнати такий правочин недійсним, оскільки він порушує житлові права дитини.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 09 серпня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із даним позовом, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, ухваленим із порушенням судом норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги із підстав, наведених у позовній заяві. Позивач вважає, що вказаний договір купівлі-продажу квартири підлягає визнанню недійсним з посиланням на вимоги ст.ст.203, 215 ЦК України, ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей», ст.ст.17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст.177 Сімейного кодексу України.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 вказував, що рішення суду є правильним і таким, що прийняте з додержанням норм матеріального та процесуального права, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення, наполягав на тому, що право власності на квартиру було набуто ним на підставі договору купівлі-продажу за особисті кошти після розірвання шлюбу із позивачкою, також звертав увагу суду на тому, що ні донька, ні бувша дружина, ніколи не були зареєстровані у спірній квартирі. Зазначив, що він є одноосібним та повноправним власником квартири, дозволив тимчасово проживати дочці та бувшій дружині у цьому житлі, однак має право без обмежень розпоряджатися своєю власністю, а тому спірним договором купівлі-продажу жодних прав їх дитини ним не порушено.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити. Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 заперечували проти скарги і просили її відхилити.

Від органу опіки та піклування Люблинецької селищної ради Ковельського району Волинської області надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника та проти задоволення позовних вимог не заперечили.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеним вимогам оскаржуване рішення відповідає.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони з 07.02.2007 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням суду 25 травня 2012 року. Від шлюбу вони мають спільну дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджено відповідним свідоцтвом про народження, а також встановлено, що дитина має інвалідність з дитинства і їй призначено державну соціальну допомогу до 18-ти річного віку.

Довідкою виконавчого комітету Люблинецької селищної ради від 17.09.2020 року підтверджено, що на час видачі довідки дитина ОСОБА_5 проживала без реєстрації в будинку АДРЕСА_2 в квартирі АДРЕСА_3 з 2013 року, даний факт підтверджено також і Актами обстеження житлово-побутових умов № 133 від 16.06.2020 р. та № 142 від 18.09.2020 р.(за місцем реєстрації - по АДРЕСА_4 ).

Зі змісту акту № 133 вбачається, що комісією встановлено, що сторони проживають нарізно. Відповідач ОСОБА_3 проживає в м. Ковелі без реєстрації, має співмешканку. ОСОБА_1 та донька ОСОБА_5 зареєстровані в АДРЕСА_4 , проте там проживає старша донька ОСОБА_7 із сім"єю. Про вказані обставини зазначено і в акті № 142.

У висновку органу опіки і піклування за заявою ОСОБА_1 щодо захисту прав її неповнолітньої доньки ОСОБА_5 від 20.05.2019 р. № 574/25/2-19 вказано, що з вивчених матеріалів встановлено: батько дитини ОСОБА_3 не проти, щоб його донька проживала з ним, проте відносини із колишньою дружиною роблять спільне проживання нестерпним, оскільки вона категорично не сприймає право колишнього чоловіка налагодити своє особисте життя з іншою жінкою. На пропозицію оренди окремого житла, за умови сплати частини коштів ОСОБА_3 , ОСОБА_1 не погоджується. З висновку вбачається, що опікунська рада вважає, що порушень прав неповнолітньої дитини з інвалідністю ОСОБА_5 не виявлено. ОСОБА_5 має право на користування житлом за адресою реєстрації: АДРЕСА_4 , що є одночасно місцем реєстрації матері, ОСОБА_1 .

Зі змісту висновку комісії з питань захисту прав дитини про визначення місця реєстрації малолітньої ОСОБА_5 від 19.20.2020 р. № 6-1/2020, затвердженого рішенням виконавчого комітету від 26.11.2020 року № 9/10, вбачається, що ОСОБА_1 зверталася до органу опіки і піклування виконкому Люблинецької селищної ради з питання надання дозволу зняти з реєстрації місця проживання доньки з адреси по АДРЕСА_4 та зареєструвати її місце проживання у квартирі батька ОСОБА_3 по АДРЕСА_5 без згоди батька.

Комісія вважає, що малолітня ОСОБА_5 , 2007 р. народження, не може бути знята з реєстрації місця свого проживання та не може бути зареєстрована по АДРЕСА_5 без згоди на те батька ОСОБА_3 .

У відповідності до Витягів з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.09.2020 року ОСОБА_3 мав у приватній власності спірну квартиру з 23.04.2013 року, тобто після розірвання шлюбу.

20.10.2020 року власником даної квартири став ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу.

Неповнолітня дитина сторін та її мати зареєстровані в АДРЕСА_4 , а фактично проживають на час подання позову та розгляду даної справи по АДРЕСА_6 вказаного населеного пункту, що вбачається зі змісту позовної заяви.

Як слідує з позовної заяви, ОСОБА_1 покликалась на те, що, незважаючи на придбання ОСОБА_3 у свою особисту власність квартири після припинення шлюбних відносин між ними, їх неповнолітня дочка була вселена як член сім"ї власника, фактично набула право на проживання у спірній квартирі на підставі розповсюдження на неї права особистого сервітуту на постійне проживання та збереження за нею житлової площі до повноліття.

Проте, відповідач ОСОБА_3 заперечував щодо вказаних обставин. Він стверджував, що ще до ухвалення рішення суду про розлучення вони з бувшою дружиною не вели спільного господарства, перестали бути однією сім"єю. Придбавши спірну квартиру за спільні зі своїми батьками кошти, він, зважаючи на інвалідність своєї дочки, дав згоду на тимчасове проживання дитини з бувшою дружиною у належному йому житлі, не вів з ними спільного господарства, не жив з ними однією сім"єю, перебуваючи тривалий час на заробітках, а пізніше створивши свою сім"ю з іншою жінкою. Разом з тим, жодних домовленостей щодо постійного проживання у квартирі ОСОБА_1 та доньки у них не було. У зв"язку з цим і офіційної реєстрації місця їх проживання у цій квартирі не відбувалось.

Як встановлено судом, про вказані обставини свідчать і пояснення самої ОСОБА_1 , що відповідач виділив доньці у квартирі місце для тимчасового проживання - меншу кімнату, а свою кімнату замкнув на замок, неодноразово з 2018 року намагався їх виселити, оскільки бажав продати належну йому квартиру, а також про це свідчать неодноразові її звернення до органу опіки та піклування і до правоохоронних органів з метою забезпечити офіційне оформлення прав дитини на проживання у квартирі батька.

Жодних рішень щодо визначення місця проживання дитини з батьком не ухвалювалось, дозволу власником на реєстрацію в даному житловому приміщенні дочці, яка зареєстрована і має право на проживання у житловому приміщенні зі своєю матір"ю, не надавалось.

Відповідно до ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Статтею 150 ЖК України встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

З поданих суду письмових доказів, пояснень допитаних у суді першої інстанції свідків, вбачається, що на момент продажу спірної квартири вона належала на праві приватної власності відповідачу, в ній ніхто не був зареєстрований , вона не перебувала під арештом, заставою і т.п. і щодо неї не були застосовані будь-які заборони та обмеження на укладення договору купівлі-продажу.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Батьки є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей (частина перша статті 242 ЦК України).

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Статтями 316-319, 328 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами першою та третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі №761/12692/17 (провадження №61-37390свп18) вказано, що «для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину».

Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17,18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини та осіб, які їх замінюють, вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Відповідно до частини другою статті 177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов`язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

Отже, вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло.

Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину, не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №1612/2343/12 (провадження №61-6301св18), та постанові Верховного Суду від 07 грудня 2020 року у справі №201/3817/18 (провадження 61-22364св19) та від 17 травня 2021 року у справі за № 337/74/20

(провадження № 61-18985св20).

Разом з тим, згідно з частинами третьою, четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, зробленим у постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19) «[…] правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним».

Встановивши, що на час відчуження житла спірна квартира не була єдиним постійним місцем проживання неповнолітньої дочки позивачки, оскільки з 2007 року і в подальшому після розірвання між сторонами шлюбу дитина разом з матір`ю і по даний час зареєстрована у двокімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_4 , тобто має право на проживання в іншому житлі, суд першої інстанції, з яким погоджується апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки оспорюваним договором житлові права неповнолітньої дочки позивача не порушені.

Отже, враховуючи вищенаведені норми матеріального права, обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відчуження спірної квартири, яка була місцем тимчасового проживання неповнолітньої дитини разом з матір`ю зі згоди її батька, як власника житла, на певний період часу, та із врахуванням отриманого попередньо висновку Органу опіки та піклування, не порушило право дитини на житло, тобто оспорюваний правочин не суперечить правам та інтересам дитини, не звужує обсяг існуючих майнових прав дитини щодо жилого приміщення, не порушує гарантії збереження права дитини на житло.

Також позивачкою не наведено і судом не встановлено наявності в оспорюваному правочині ознак його недійсності.

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367-369, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 09 серпня 2021 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді