ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«20» грудня 2021 року

м. Харків

справа № 643/9768/21

провадження № 22ц/818/5981/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А.В., Хорошевського О.М.

учасники справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»,

відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_1

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на рішення Московського районного суду м. Харкова від 06 серпня 2021 року в складі судді Афанасьєва В.О.

в с т а н о в и в:

У травні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 15 вересня 2010 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 24 вересня 2012 року, задоволені позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та стягнуто заборгованість у розмірі 191 411,40 грн та судові витрати 1 820,40 грн.

Вказав, що 12 грудня 2011 року між ним та Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» укладений договір факторингу № 1, за умовами якого він набув статусу нового кредитора та отримав право грошової вимоги до боржників банку, зокрема, до відповідачів. У зв`язку з цим ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 23 березня 2015 року замінено стягувача Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» на нього у виконавчому провадженні за виконавчим листом, виданим Московським районним судом м. Харкова про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , ОСОБА_1 за кредитним договором.

Зазначив, що рішення Московського районного суду м. Харкова від 15 вересня 2010 року, яке набрало чинності 24 вересня 2012 року, відповідачами не виконується, у зв`язку з чим він має право на стягнення 3% річних у розмірі 17 227,03 грн та інфляційних втрат у розмірі 39 054,72 грн за період з 01 травня 2018 року по 30 квітня 2021 року.

Просив стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_1 на його користь суму 3% річних в розмірі 17 227,03 грн, суму нарахованих інфляційних втрат в розмірі 39 054,72 грн та суму сплаченого судового збору - 2270,00 грн.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 06 серпня 2021 року у задоволенні позову Товариству з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо пропуску ним строку позовної давності, обраховуючи його з дня набрання чинності рішенням суду про стягнення коштів, оскільки невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, що передували подачі позову.

09 листопада 2021 року до суду апеляційної інстанції від представника ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому він просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін. Вказав, що перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення передбачених статтею 625 ЦК України коштів розпочинається від дня, коли кредитор дізнався про порушення грошового зобов`язання боржником, яким є день набрання законної сили рішенням суду про стягнення кредитної заборгованості. Оскільки рішення суду про стягнення боргу набрало законної сили 24 вересня 2012 року, то останнім днем для подання позову було 24 вересня 2015 року, тоді як позивач звернувся до суду з вимогами за період з 01 травня 2018 року по 30 квітня 2021 року.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» необхідно задовольнити частково, рішення суду скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 26 вересня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого позичальниці надано кредит в сумі 35 000,00 доларів США (а. с. 13-15).

У забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за вказаним договором 09 жовтня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір поруки № П/0 (а. с. 16).

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 15 вересня 2010 року по справі № 2-11131/10 стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 191 411,40 грн та в рівних частках судові витрати в сумі 1 820,40 грн (а. с. 17, 46-47).

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 24 вересня 2012 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 15 вересня 2010 року залишено без змін (а. с. 18-19, 52-55).

Таким чином, рішення Московського районного суду м. Харкова від 15 вересня 2010 року набрало законної сили 24 вересня 2012 року.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17 травня 2011 року звернено стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу з прилюдних торгів за ціною, визначною суб`єктом оціночної діяльності у відповідності з вимогами Закону України «Про виконавче провадження», задовольнивши вимоги Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» за договором про надання споживчого кредиту №0 від 26 вересня 2007 року, укладеним між банком та ОСОБА_1 , а саме 210 000,12 грн; виселено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із зазначеної квартири та знято їх з реєстрації у зазначеній квартирі (а. с. 60-61).

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 08 червня 2012 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 травня 2011 року змінено та скасовано у частині виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із зазначеної квартири та зняття їх з реєстрації; у задоволенні цих вимог- відмовлено (а. с. 63-67).

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 23 березня 2015 року замінено стягувача Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» у виконавчому проваджені за виконавчими листами № 11131/10, виданими Московським районним судом м. Харкова про стягнення заборгованості із ОСОБА_1 , ОСОБА_1 за кредитним договором (а. с. 20, 56).

З відомостей з автоматизованої системи виконавчого провадження вбачається, що виконавчих проваджень щодо боржників ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , кредитором у яких був би Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», немає (а. с. 77-78).

26 квітня 2021 року ОСОБА_1 подано заяву приватному нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Мангушевій О.С., у якій вона просила прийняти грошові кошти в сумі 191 411,40 грн на ім`я Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» в рахунок погашення заборгованості за рішенням Московського районного суду м. Харкова, справа № 2-11131/10 від 15 вересня 2010 року (а. с. 81).

Внесення зазначеної суми коштів підтверджується копією квитанції № 2 від 26 квітня 2021 року (а. с. 82).

28 квітня 2021 року ОСОБА_1 направлено поштою стягувачу Товариству з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» заяву/повідомлення про виконання зобов`язань за кредитним договором № 0 від 26 вересня 2007 року на виконання рішення Московського районного суду м. Харкова, справа № 2-11131/10 від 15 вересня 2010 року, якою вона повідомила про виконання зобов`язань шляхом внесення 26 квітня 2021 року на депозит приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Мангушевої О.С. коштів у розмірі 191 411,40 грн (а. с. 83-85).

Вказане повідомлення отримано товариством 30 квітня 2021 року (а. с. 86).

05 травня 2021 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» надіслано представнику Сажнєвої-Дмитриченко В.Ю. відповідь на адвокатський запит із зазначенням банківських реквізитів для погашення заборгованості, до якої долучено копію договору факторингу № 1, копії повідомлень про відступлення права вимоги та розрахунок заборгованості (а. с. 89).

У червні 2021 року відповідачем та представником відповідачки подано до суду першої інстанції заяви про застосування строку позовної давності.

Частиною п`ятою статті 124 Конституції України передбачено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Зазначене конституційне положення відображено й у статті 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Судове рішення, яке набрало законної сили, також є підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Наведене вище узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18), від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (14-16цс18).

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на не договірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18.

Зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін у цій справі як грошових зобов`язань, до прострочення відповідача застосовується частина друга статті 625 ЦК України. Основою для розрахунків 3 % річних та інфляційних втрат є сума несвоєчасно виплаченого відшкодування.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 203/1724/17, провадження № 61-23327св19.

Отже, оскільки на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання, то його невиконання зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 належним чином не виконувала своїх зобов`язань за кредитним договором від 26 вересня 2007 року. У зв`язку із цим банк звернувся до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості за кредитом і процентів за користування коштами з позичальниці та поручителя. Судовим рішенням від 15 вересня 2010 року, яке набрало законної сили 24 вересня 2012 року, про стягнення заборгованості за кредитним договором підтверджено наявність грошового зобов`язання позичальниці і поручителя перед банком та його порушення. Заборгованість у розмірі, визначеному у рішенні суду, а саме 191 411,40 грн, сплачено ОСОБА_1 шляхом внесення цих коштів на депозит нотаріуса для передачі товариству 26 квітня 2021 року.

Таким чином, з ухваленням рішення суду про стягнення боргу зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання 26 квітня 2021 року. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності, оскільки рішення суду про стягнення боргу набрало законної сили ще 24 вересня 2012 року.

Однак, судова колегія вважає такий висновок помилковим, виходячи з наступного.

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

Оскільки невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Зазначений висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц, провадження № 14-254цс19, постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 241/496/16-ц, провадження № 61-5064св18; від 25 листопада 2020 року у справі № 742/1001/16-ц, провадження № 61-2955св19; від 17 лютого 2021 року у справі №303/7132/18, провадження №61-8487св20.

Таким чином, помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, спливає через три роки після дати набрання законної сили судовим рішенням про стягнення кредитної заборгованості.

У цій справі Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» пред`явило позов 27 травня 2021 року (а. с. 25 конверт).

Отже, обґрунтованими є вимоги щодо стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат від простроченої суми боргу за період прострочення у межах трьох років до звернення до суду, тобто з 27 травня 2018 року до фактичного виконання грошового зобов`язання 26 квітня 2021 року.

Виходячи з викладеного, 3% річних, що підлягають стягненню з відповідачів, за вказаний період складає 191 411,40 грн * 1066 днів * 0,03 / 365 = 16 770,79 грн.

Інфляційні втрати за період з 27 травня 2018 року по 26 квітня 2021 року на суму боргу 191 411,40 грн становлять 39 054,72 грн (191 411,40 грн * сукупний індекс інфляції: червень 2018 року 100,00% ? липень 2018 року 99,30% ? серпень 2018 року 100,00% ? вересень 2018 року 101,90% ? жовтень 2018 року 101,70% ? листопад 2018 року 101,40% ? грудень 2018 року 100,80% ? січень 2019 року 101,00% ? лютий 2019 року 100,50% ? березень 2019 року 100,90% ? квітень 2019 року 101,00% ? травень 2019 року 100,70% ? червень 2019 року 99,50% ? липень 2019 року 99,40% ? серпень 2019 року 99,70% ? вересень 2019 року 100,70% ? жовтень 2019 року 100,70% ? листопад 2019 року 100,10% ? грудень 2019 року 99,80% ? січень 2020 року 100,20% ? лютий 2020 року 99,70% ? березень 2020 року 100,80% ? квітень 2020 року 100,80% ? травень 2020 року 100,30% ? червень 2020 року 100,20% ? липень 2020 року 99,40% ? серпень 2020 року 99,80% ? вересень 2020 року 100,50% ? жовтень 2020 року 101,00% ? листопад 2020 року 101,30% ? грудень 2020 року 100,90% ? січень 2021 року 101,30% ? лютий 2021 року 101,00% ? березень 2021 року 101,70% ? квітень 2021 року 100,70% = 120,404% - 191 411,40 = 39 054,72 грн).

Отже, оскільки відповідачі порушили виконання грошового зобов`язання, встановленого рішенням суду, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України у межах трьох років до звернення до суду.

На підставі викладеного судова колегія дійшла висновку про часткове задоволення позову та апеляційної скарги товариства та скасування оскаржуваного рішення суду з ухваленням нового судового рішення про стягнення з відповідачів інфляційних втрат у розмірі 39 054,72 грн та 3% річних у розмірі 16 770,79 грн за період з 27 травня 2018 року по 26 квітня 2021 року.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позов та апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» задоволено частково, на 99,2%, то з відповідачів на його користь підлягає стягненню судовий збір за подання позову (2270,00*99,2% = 2251,84 грн) та апеляційної скарги (3405,00*99,2% = 3377,76 грн), а всього, у розмірі 5629,60 грн (3351,84+3377,76) у рівних частках по 2814,80 грн з кожного.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст.ст.381 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» - задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 06 серпня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_1 солідарно на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» інфляційні втрати у розмірі 39 054,72 грн та 3% річних - 16 770,79 грн за період з 27 травня 2018 року по 26 квітня 2021 року.

В іншій частині в задоволенні позову Товариству з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» судовий збір у розмірі 5629,60 грн у рівних частках по 2814,80 грн з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А.В. Котелевець

О.М. Хорошевський

Повний текст постанови складено 20 грудня 2021 року.