КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 759/14530/20
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/9922/2021
Головуючий у суді першої інстанції: Войтенко Ю.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції:Семенюк Т.А.

14 грудня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - Семенюк Т.А

Суддів - Рейнарт І.М., Кирилюк Г.М.,

при секретарі - Максюк І.Г.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 січня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Спільне підприємство «Партнер», третя особа: Київська міська рада про визнання договору недійсним,-

В С ТА Н О В И В :

В серпні 2020 року позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача про визнання договору недійсним, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що між ОСОБА_2 та ПрАТ СП «Партнер» укладено договір на зберігання транспортного засобу предметом якого є послуга підприємства із зберігання та охороні автомобіля власника на автостоянці № 2, яка знаходиться у м. Києві по пр. Корольова та повернення транспортного засобу в цілісності і схоронності.

Позивач зазначає, що договір зберігання є публічним і на нього поширюються вимоги ст. 936 ЦК України, відтак, відповідач є суб`єктом підприємницької діяльності, який надає публічну послугу зі зберігання транспортного засобу на підставі Договору від 05.12.2011 за №5579 на спеціальній стоянці. При цьому, на думку позивача, автостоянка №2 є невід`ємною частиною послуги зі зберігання та охорони транспортного засобу позивача і за відсутності у відповідача належних, визначених законом прав на автостоянку №2 як виду майна, втрачається суть та зміст послуги за Договором, яка за таких умов не відповідає вимогам закону та свідчить про незаконну господарську діяльність відповідача як суб`єкта господарювання. Наголошує, що, надаючи публічні послуги зі зберігання транспортних засобів, відповідач повинен мати необхідний обсяг цивільних прав та обов`язків щодо земельної ділянки як об`єкту нерухомого майна з використанням якої надаються такого виду послуги. Позивач зазначає, що за відсутності необхідних юридичних прав на земельну ділянку, послуги зі зберігання транспортного засобу не матимуть правомірного характеру, є незаконними та не можуть бути предметом договору зберігання транспортного засобу.

Також зазначає, що рішенням Господарського суду м. Києва від 20.02.2007 року у справі №3/101 зобов`язано СП «Партнер» звільнити незаконно зайняту земельну ділянку площею 11089 кв.м., розташовану за адресою м. Київ, пр-т Академіка Корольова та передати її Київській міській раді. Відтак, позивач вважає, що автостоянка №2 відсутня як річ, що визначена індивідуальними ознаками. При цьому, наголошує, що згідно з ст.ст. 4, 10 та 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити іншим законам. Вказує, що як передбачено ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У зв`язку із викладеним просив визнати недійсним договір зберігання транспортного засобу за № 5579, укладений 05 грудня 2011 року між ОСОБА_2 та ПрАТ СП «Партнер».

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 25 січня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ПрАТ «СП «Партнер», третя особа: Київська міська рада про визнання договору недійсним відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, вважаючи, що судом порушено норми процесуального та матеріального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що на момент укладання договору у володінні відповідача не перебувала земельна ділянка на законних підставах, оскільки була вилучена на підставі рішення Господарського суду м. Києва від 20.02.2007 року у справі №3/101 з незаконного володіння відповідача ще до укладання з позивачем договору, а тому останній не мав правових підстав для її використання і розміщення автостоянки та, відповідно, надання послуг із зберігання транспортних засобів за рахунок такої земельної ділянки, що суперечить вимогам законодавства України.

Вважає, що договір зберігання транспортного засобу від 05 грудня 2011 року за № 5579 автоматично не припинився і підстави для його розірвання згідно із вимогами п. 9.3 Договору відсутні, натомість є підстави для визнання його недійсним відповідно до приписів ст. ст. 203,215 ЦК України з моменту його укладання, оскільки умови такого договору порушують його права та інтереси, оскільки породжують виникнення у нього прав та обов`язків за цим правочином.

26 червня 2021 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу генерального директора ПрАТ СП «Партнер» Телецького В.Т. в якій відповідач просив залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції залишити без змін посилаючись на те, що на даний час автостоянка по пр. Корольова в м. Києві функціонує, публічні послуги надаються та споживаються. Рішення Господарського суду м. Києва від 20.02.2007 року своєчасно не виконане, трирічний строк звернення даного рішення суду до виконання минув. Рішення про знесення автостоянки не приймалось. У зв`язку із чим вказує, що жодних законних підстав для припинення роботи автостоянки, на якій зберігаються автомобілі автовласників, в тому числі позивача, на даний час немає, натомість скаржник може розірвати договір та звільнити надане йому машиномісце для іншого користувача.

Зазначає, що позивач не надав жодного належного та допустимого доказу на підтвердження умов, відповідно до яких договір може бути визнаний недійсним.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що 05 грудня 2011 року між Приватним акціонерним товариством Спільним підприємством «Партнер» як «підприємством» з одного боку та ОСОБА_2 як «автовласником» з іншого боку був укладений договір зберігання транспортного засобу за № 5579. Відповідно до п. 1.1. Договору зберігання транспортного засобу від 05 грудня 2011 року за № 5579, Підприємство бере на себе зобов`язання по зберіганню та охороні автомобіля Автовласника на автостоянці № 2, в критому машиномісці № 320, а Автовласник зобов`язаний своєчасно проводити оплату за охорону автомобіля. Крім того, як передбачено п. 1.2. цього Договору, Автовласник зберігає автомобіль на автостоянці № 2 на умовах передбачених цим договором у відповідності до «Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках». Також, п. 2.1. Договору зберігання транспортного засобу передбачено, що Автовласник особисто передає на зберігання автомобіль марки Шкода Октавія на автостоянку № 2. За вказаним договором відповідач взяв на себе зобов`язання: прийняти всі необхідні заходи для забезпечення зберігання автомобіля в період дії цього договору; зберігати автомобіль, що належить позивачу з виконанням усіх необхідних умов, які забезпечують збереження автомобіля; повернути автомобіль позивачу за першою вимогою з відповідним записом до журналу обліку в`їзду та виїзду автотранспортних засобів. Натомість, позивач зобов`язався: передати відповідачу на зберігання автомобіль після укладення цього договору; вносити кожного місяця грошові внески на відшкодування витрат відповідачу; якщо виконання цього договору переривається внаслідок порушення позивачем своїх зобов`язань, компенсувати відповідачу завдані збитки; після закінчення строку дії договору , забрати з автостоянки автомобіль і здати перепустку.

Окрім того, п.9 Договору передбачає, що даний договір не обмежений дії часом і може бути розірваний по ініціативі однієї із сторін. Договір автоматично вважається розірваним при вилученні земельної ділянки, на якій розташована автостоянка № 2, та по форс-мажорним обставинам, передбачених п.6.3. цього договору.

ПрАТ «СП «Партнер» є юридичною особою, здійснює свою діяльність на підставі статуту, предметом діяльності є, зокрема, надання послуг, пов`язаних з охороною транспортних засобів громадян та іншої власності.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 20.02.2007 року, задоволено позов Прокуратури Святошинського району міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради та зобов`язано Спільне підприємство «Партнер» звільнити незаконно зайняту земельну ділянку площею 11089 кв. м., розташовану за адресою м. Київ, пр-ту Академіка Корольова (без номерної адреси) передавши її Київській міській раді; стягнуто з Спільного підприємства «Партнер» 85,00 грн. витрат по сплаті держмита.

Як вбачається з Державного реєстру судових рішень, згідно з постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.04.2007, апеляційну скаргу Спільного підприємства «Партнер» залишено без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2007 у справі № 3/101 - без змін. Касаційну скаргу Спільного підприємства «Партнер» у формі акціонерного товариства закритого типу - залишено без задоволення на підставі Постанови Вищого господарського суду від 25.10.2007. При цьому, з мотивувальної частини вказаних рішень вбачається, що рішення стосуються земельної ділянки площею 11089 кв. м., що розташована за адресою м. Київ, пр. Академіка Корольова. Більш детальних характеристик вказаної земельної ділянки не надано. Жодних клопотань про витребування доказів сторонами не заявлялось.

Відповідно до Рішення Господарського суду м. Києва від 15.11.2010 року відмовлено в задоволенні позову Спільного підприємства «Партнер» про визнання права на оренду земельних ділянок, згідно розроблених проектів відведення та зобов`язання Київської міської ради укласти з позивачем договори оренди земельних ділянок, згідно розроблених проектів відведення. При цьому, в мотивувальній частині рішення вказано про автостоянку № НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою: пр-т Академіка Корольова, площею 11082,32 кв.м.

Відповідно до частин 4 та 5 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 15.11.2010 встановлено, що Автостоянка №2, що знаходиться за адресою проспект Академіка Корольова передана МП «Партнер» згідно з рішенням Виконавчого комітету Ленінградської районної ради народних депутатів «Про передачу відкритої автостоянки №2 на проспекті Академіка Корольова малому підприємству «Партнер» №669 від 26.08.1991р. та розпорядження Представника Президента України « Про передачу відкритих автостоянок №1 та АДРЕСА_1 малому підприємству «Партнер» №383 від 1.09.1992 р. Позивач отримав висновок Головного управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища КМДА №19-7331 від 20.07.2007р. щодо використання земельної ділянки, наявних містобудівних обмежень та умов, які мають враховуватись при розробці проекту відведення земельної ділянки. Проект землеустрою щодо відведення позивачеві земельної ділянки за адресою проспект академіка Корольова розроблений комунальним підприємством «Київський міський центр земельного кадастру та приватизації землі» згідно з дорученням Київської міської ради від 26.04.2005 №225-ПК14-482 та № 225- ПК2-3723 від 11,05.2005р., (кадастрова справа № А-9935) відповідно до листа-звернення СП «Партнер» вих.№.109 від 7.04.2005р.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права (законні інтереси).

Колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги, що, оскільки відповідач на момент укладання договору зберігання транспорного засобу не мав права на земельну ділянку на законних підставах, яка була вилучена на підставі рішення Господарського суду м. Києва від 20.02.2007 року у справі №3/101 з незаконного володіння відповідача ще до укладання з позивачем договору, то відповідач не мав правових підстав для її використання і розміщення автостоянки та надання послуг із зберігання транспортних засобів за рахунок такої земельної ділянки, з огляду на наступне.

Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_2 вказував на те, що відповідач не є власником земельної ділянки, у АДРЕСА_1 , на якій розміщена автостоянка № 2.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України», яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), N 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II).

Крім того, Європейський суд з прав людини у своїй практиці у рішенні від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (п. 35), рішенні від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (п. 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Вирішуючи питання правомірності звернення позивача до суду з відповідним позовом, суд дійшов правильного висновку про відсутність порушеного права чи інтересу позивача оспорюваним договором зберігання автомобіля № 5579 від 05 грудня 2011 року.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вбачається з матеріалів справи, 05 грудня 2011 року між Приватним акціонерним товариством Спільним підприємством «Партнер» та ОСОБА_2 укладений договір зберігання транспортного засобу за № 5579.

Відповідно до частини 2 статті 977 ЦК України за договором зберігання транспортних засобів в боксах та гаражах, на спеціальних стоянках зберігач зобов`язується не допускати проникнення в них сторонніх осіб і видати транспортний засіб за першою вимогою поклажодавця. Договір зберігання транспортного засобу поширюється також на відносини між гаражно-будівельним чи гаражним кооперативом та їх членами, якщо інше не встановлено законом або статутом кооперативу.

За договором охорони охоронець, який є суб`єктом підприємницької діяльності, зобов`язується забезпечити недоторканність особи чи майна, які охороняються. Володілець такого майна або особа, яку охороняють, зобов`язані виконувати передбачені договором правила особистої та майнової безпеки і щомісячно сплачувати охоронцю встановлену плату (ст. 378 ЦК України).

Судом встановлено, що з моменту укладання договору зберігання транспортного засобу, сторони виконували умови договору - позивачу було передано у користування машиномісце № НОМЕР_2 та виконувалися заходи щодо забезпечення зберігання автомобіля позивача. Позивач до 2017 року сплачував грошові внески, передбачені даним договором.

Сторонами не заперечувалось, що позивач не вчиняв будь-яких дій спрямованих на розірвання договору, претензій щодо якості надання послуг позивачем не заявлялось, інформації про зміну істотних умов договору сторонами не надано, тобто, з 2011 року умови договору, засади діяльності автостоянки не змінювались.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач, звертаючись до суду з даним позовом та вимагаючи визнати недійсним договір №5579 від 05.12.2011 року, був зобов`язаний довести, яким чином оспорюваний ним договір порушує його права та охоронювані законом інтереси.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалене без додержання норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлене з дотриманням норм чинного законодавства, висновки суду відповідають обставинам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 січня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає чинності з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст виготовлено 17 грудня 2021 року

Головуючий

Судді