КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Диба О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючий - Немировська О.В.,

судді - Махлай Л.Д., Ящук Т.І.

секретарі - Лащевської Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання інформації недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 червня 2021 року,

встановив:

у вересні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію, інформацію, розміщену відповідачем в соціальній мережі Facebook за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 та у відеоблозі «ІНФОРМАЦІЯ_2» на сайті Youtube та зобов`язати його спростувати поширену інформацію шляхом повідомлення про ухвалення рішення в даній справі та публікації його тексту на наступний день після набрання ним законної сили. Також позивач просив зобов`язати відповідача видалити недостовірну інформацію.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22 червня 2021 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник позивача - ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника позивача ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду зданим позовом, позивач вказував, що відповідач на власній інтернет-сторінці у соціальній мережі Facebook за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 / поширив інформацію наступного змісту: «…Я переконав його не висувати на посаду Міністра енергетики фігуранта чисельних кримінальних проваджень ОСОБА_4». Інформацію, що міститься у відеоблозі «ІНФОРМАЦІЯ_2» на сайті Youtube, а саме: «Сидить як мишка. Краде для себе, для своїх кураторів і виконує всі їх забаганки…», « «Час минає, місяці ідуть, але справи не розслідуються, винні до відповідальності не притягаються, завдана шкода не відшкодовується. Чому саме? Тому, що керівник «Укренерго» ОСОБА_4 як вірний пес слугує своїм хазяєвам. Доки такі люди знаходяться на своїх посадах, не бачити українцям гідного життя і справедливості!».

Вказана інформація є недостовірною і принижує його честь і гідність, а тому він просив зобов`язати відповідача спростувати вказану недостовірну інформацію поширену на власній інтернет-сторінці відповідача у соціальній мережі Facebook шляхом повідомлення про ухвалення в цій справі судового рішення та публікації тексту судового рішення на наступний день, після набрання судовим рішенням у цій справі законної сили, а також видалити недостовірну інформацію.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22 червня 2021 року в задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що поширена відповідачем інформація є оціночними судженнями, зробленими на підставі наявної інформації, яка містилася у відкритих джерелах та власного розуміння стороною відповідача. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Однак, навіть якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя. Тобто факти можна підтвердити, а підтвердження оціночних суджень є нездійсненим.

Висновок суду першої інстанції щодо підстав для відмови у задоволенні позовних вимог є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення статей 3, 28, 32, 34, 55 Конституції України, статей 277, 297, 299 ЦК України, Закону України «Про інформацію», Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Положеннями ч. 1 статті 201 ЦК України передбачено, зокрема, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Згідно з ч. 1 ст. 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України).

Тлумачення статті 277 ЦК України свідчить про те, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права.

Доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, є аналогічними доводам позовної заяви, були предметом дослідження суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

В ч. 1 та 3 ст. 13 ЦПК України закріплено, що суд розглядає справи не інакше к за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Як було правильно встановлено судом першої інстанції поширена інформація не містила фактичних даних про позивача як посадову особу, а є оціночними судженнями, про що заявляв сам відповідач.

В ч. 4 ст. 10 ЦПК України закріплено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року було ратифіковано Конвенцію про захист прав людини та основних свобод, яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року і є частиною національного законодавства України.

Згідно зі статтею 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, від 06 жовтня 2015 року).

Преса відіграє істотну роль у демократичному суспільстві. І хоча вона не може переступати певні межі, зокрема, щодо репутації, прав інших осіб і необхідності запобігання розголошенню конфіденційної інформації, тим не менш, її обов`язком є передавати у спосіб, сумісний із її обов`язками та відповідальністю, інформацією та ідеї з усіх питань суспільного інтересу, включно з тими, що стосуються правосуддя. Не тільки на неї покладається завдання передавати таку інформацію та ідеї; громадськість також має право їх отримувати. Стаття 10 захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надаються. Журналістська свобода також включає можливість перебільшень або навіть провокацій. Пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес. Крім того, межа допустимої критики щодо такої публічної особи, як політик є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об`єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність (GAZETA UKRAINA-TSENTR v. UKRAINE, № 16695/04, § 46, ЄСПЛ, від 15 липня 2010 року.).

Пункт 2 статті 10 Конвенції дає можливість захищати репутацію інших осіб, тобто всіх людей, і цей захист поширюється і на політиків також, навіть коли вони не виступають як приватні особи; але в цьому разі вимоги такого захисту мають розглядатися у зв`язку з інтересами відкритого обговорення політичних питань. Слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна (LINGENS v. AUSTRIA, № 9815/82, § 42, 46, ЄСПЛ, від 08 липня 1986 року).

Доводи апелянта щодо посилання відповідача на лист Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 01.11.2019, в якому зазначається про покладення з 02.10.2015 на позивача тимчасово виконання обов`язків керівника ДП «НЕК «Укренерго», першого заступника директора підприємства, станом на теперішній час керівника підприємства на підставі конкурсу не визначено, відповідь Генеральної прокуратури України від 24.10.2016, про те, що у кримінальному провадженні №0000258 від 10.04.2014 здійснюється досудове розслідування за фактами розкрадання службовими особами ДП «НЕК «Укренерго» державних коштів шляхом організації закупівель за завищеними цінами; у кримінальному провадженні №0000136 від 06.02.2015 здійснюється досудове розслідування за ознаками кримінальних правопорушень передбачених ч.2 ст. 364, ч.2 ст.367 КК України щодо зловживань службовим становищем посадовими особами під час погодження умов контрактів щодо імпорту електричної енергії з РФ та її постачання до АР Крим, лист Міністерства енергетики та вугільної промисловості України середньорічний тариф на відпуск електричної енергії в період з 2014 по 2016 збільшився, при цьому кошти тарифу не спрямовувалися в повному обсязі на виконання інвестиційної програми, а з травня 2015 року ДП «НЕК «Укренерго» розпочало розміщення коштів на депозитних рахунках, у зв`язку з чим неефективна робота керівництва ДП «НЕК «Укренерго» у 2015-2016 роках призвела до нецільового та нераціонального використання коштів зводились до того, що вони є неналежними доказами, а тому мали бути перевірені судом першої інстанції. Вказане також не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позовних вимог, оскільки суд першої інстанції визнав відсутність в поширеній інформації фактичних тверджень про позивача.

Посилання апелянта на зазначення в рішенні суду про те, що відповідач та його представник в судове засідання не з`явились, є безпідставним, оскільки в рішенні суд вказав, що в дане судове засіданні відповідач та його представник не з`явились, а у минулих судових засіданнях заперечували проти задоволення позову, у поданому відзиві просили відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що вся відображена відповідачем інформація відповідає дійсності та підтверджується відповідними доказами, а наведена відповідачем фраза у його відеоблозі, є оціночним судженням.

Також в апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки суд не визнав юридично значимим доказом Висновок №123/19 лінгвістично (семантико - текстуальної) експертизи від 12.09.2019, який був складений ТОВ «Цент судових експертиз «Альтернатива».

Відповідно до вказаного Висновку текст відеосюжету від 30 серпня 2019 року на інтернет сторінці у соціальній мережі Facebook за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_3, поширеного для невизначеного кола осіб містить висловлювання в яких наявна негативна інформація щодо особи ОСОБА_5 (самі висловлювання наведено у п. 1 дослідницької частини Висновку) і вказані висловлювання негативного характеру щодо особи ОСОБА_5 наявні в тексті відеосюжету викладені у формі фактичних тверджень.

Зазначений Висновок правильно не визнано судом першої інстанції як належний доказ по справі, оскільки висновок експертизи є одним із доказів, що підлягає оцінці у сукупності з іншими доказами по справі і не має для суду переваги перед іншими доказами відповідно до ст. 110 ЦПК України.

Так, у Висновку зазначається, що предметом дослідження був весь текст відеосюжету, тоді як позивачем в прохальній частині позовної заяви вказується лише про два окремих фрагмента тексту з відеосюжету. Крім того, у висновках щодо поставлених питань дійсно вказується про особу, відмінну від особи позивача - ОСОБА_6 . Разом з тим, апелянт не скористався можливістю виправити вказану помилку, а суд не вправі самостійно робити висновок щодо цього.

Також є безпідставним посилання апелянта на те, що «суд в оскаржуваному рішенні жодного разу не цитує повністю твердження відповідача, а саме: « ОСОБА_7 почув і мої зауваження під час визначення кандидатів на посади міністрів… і т.д., що значно нівелює висловлювання відповідача в такому контексті». В рішенні суд першої інстанції досліджував дослівно лише ту частину тексту з відеосюжету, про яку позивач вказав в прохальній частині позовної заяви.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 серпня 2018 року у справі № 607/4318/16-ц зроблено висновок про те, що «оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Тому межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи або органу державної влади є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Вказані особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати».

Європейський суд з прав людини зауважує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з чч. 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено докази, зроблені висновки відповідають обставинам справи, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній карзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Оболонського районного суду міста Києва від 22 червня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 20 грудня 2021 року.

Головуючий

Судді